ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа № 922/4505/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Соляник О.Ю. за довіреністю № 38-565/19 від 23.02.2015 р. та Пересекін О.В. за довіреністю № 38-4189/77 від 18.11.2015 р. (з'явився після перерви, оголошеної в судовому засіданні 10.11.2015 р.);

відповідача - ОСОБА_3 (особисто) та ОСОБА_4 за довіреністю № 1569 від 11.11.2013 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 4958 Х/1-28) на рішення Господарського суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року у справі № 922/4505/15

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року КП "Харківські теплові мережі" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП ОСОБА_3, в якій (з урахуванням виправлення описки) просить стягнути 121275,73 грн. по договору від 01.11.2001 р. № 8255 про постачання теплової енергії, з посиланням на невиконання відповідачем своїх зобов'язань по зазначеному договору щодо внесення оплати за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2013 р. по лютий 2015 р.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.10.2015 р. у справі № 922/4505/15 (суддя Ємельянова О.О.) позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача 121275,73 грн. вартості теплової енергії за період з жовтня 2013 р. по лютий 2015 р. та відшкодовано позивачу 2425,51 грн. судового збору за подання позову та повернуто з Державного бюджету надмірно сплачений судовий збір в сумі 334,00 грн.

Відповідач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2015 р. у справі № 922/4505/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає про недійсність договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., з посиланням на те, що Правила користування тепловою енергією, затверджені Наказом Міністерства енергетики України та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999 р. № 307/262, на підставі якого був укладений зазначений договір про постачання теплової енергії, були скасовані Наказом Міністерства палива та енергетики України та Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 21.01.2003 р. № 18/12. Вважає, що здійснений позивачем розрахунок вартості наданих відповідачеві послуг з теплопостачання не відповідає п. 88 Порядку формування тарифів на теплову енергію, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, та Правилам надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1497 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2001 р. № 450.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.11.2015 р.

В судовому засіданні 10.11.2015 р. оголошено перерву до 19.11.2015 р.

Апелянт та його представник в судових засіданнях 10.11.2015 р. та 19.11.2015 р. підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представники позивача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 14664 від 27.10.2015 р.), та в судових засіданнях 10.11.2015 р. та 19.11.2015 р. не погодились з доводами апелянта, викладеними в апеляційній скарзі, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з посиланням на те, що постачання теплової енергії відповідачу по договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. у період з жовтня 2013 р. по лютий 2015 р. здійснювалось на підставі Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198. Зазначає, що відповідач безпідставно посилається на п. 88 Порядку формування тарифів на теплову енергію, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, та Правила надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1497 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2001 р. № 450, оскільки зазначені норми не застосовуються до правовідносин щодо постачання теплової енергії у нежитлові приміщення.

17.11.2015 р. за вх. № 15547 до суду апеляційної інстанції надійшло додаткове пояснення по справі представника позивача та докази в їх підтвердження, в якому зазначено, що нежитлове приміщення відповідача, яке розташоване по АДРЕСА_1, є вбудованим в житловий будинок та не використовується для постійного проживання фізичних осіб.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - ФОП ОСОБА_3 ще з 2000 року користується нежитловим приміщенням, яке розташоване на 1-му поверсі житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі договору оренди нежитлового приміщення без прав викупу № 17 від 01.01.2000 р., укладеного між ПП ОСОБА_3 (відповідачем) та Державним підприємством заводом «Електротяжмаш», на балансі якого було зазначене майно (т. 2 а.с. 13-14).

В подальшому, у зв'язку зі зміною власника нежитлового приміщення, згідно розпорядження Управління комунального майна та приватизації № 1395 від 16.12.2003 р. «Про внесення змін в договори передачі майна в повне господарське відання з КВЖРЕП-2 Орджонікідзевського району м. Харкова», 07.07.2004 р. між власником - Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради та суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 (відповідачему справі) укладено договір оренди № 17-а від 01.04.2001 р. та додаткову угоду № 2 від 07.07.2004 р. до нього (т. 2 а.с. 2-5).

Відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.3 додаткової угоди № 2 від 07.07.2004 р., орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування під швацьку майстерню нежитлове приміщення (будівлю), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а саме: нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 227,0 кв.м. (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», інвентарний « 52136 від 11.02.2004 р.), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на балансі ДК ВЖРЕП Орджонікідзевського району м. Харкова.

Тобто приміщення швацької майстерні, розташованої на першому поверсі в житловому будинку АДРЕСА_1, яким користується відповідач на праві оренди, є нежитловим приміщенням вбудованим в житловий будинок, що також підтверджується наданими представником позивача Технічним паспортом на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 від 11.02.2004 р., Технічним паспортом на житловий будинок № 3 державного, суспільного житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів по АДРЕСА_1 від 27.03.1997 р.

01.11.2001 р. між енергопостачальною організацією - Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивачем) та споживачем - суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 (відповідачем) укладено договір № 8255 про постачання теплової енергії, за умовми якого енергопостачальна організація зобов'язалась постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору, а споживач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (т. 1 а.с. 10-12).

В п. 10.1, 10.2 зазначеного договору сторони встановили строк дії договору до 31.12.2002 р. та погодили випадки, з яких цей договір припиняє свою дію, а саме: закінчення строку, на який він був укладений; взаємна згода сторін; прийняття рішення господарським судом Харківської області та ліквідація сторін.

Згідно п. 10.4 договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

В матеріалах справи відсутні докази припинення дії договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. або визнання цього договору недійсним у встановленому законодавством порядку.

В Додатках № 1, 2, 3 та 4 до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. сторони узгодили порядок та обсяги постачання теплової енергії споживачу, а також орієнтовану вартість теплової енергії.

Зокрема, Додатком № 1 від 25.04.2008 р. до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. сторони визначили обсяги постачання теплової енергії споживачу та орієнтовану вартість теплової енергії на поточний рік, а Додатком № 4 від 25.06.2008 р. до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. сторони визначили перелік об'єктів теплоспоживання.

Вказані додатки до договору про постачання теплової енергії підписані відповідачем без зауважень.

Тобто, підписуючи Додатки № 1, 2, 3 та 4 до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., відповідач схвалив обсяги постачання теплової енергії та підтвердив свій обов'язок по сплаті вартості спожитої ним теплової енергії.

В матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними в установленому законом порядку договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. та додатків № 1, 2, 3, 4 до цього договору .

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. є діючим, у зв'язку з чим посилання відповідача на недійсність зазначеного договору є безпідставним.

В п. 1.2 договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., сторони зобов'язались користуватись Правилами користування тепловою енергією, затвердженими спільним Наказом Міністерства енергетики України та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999 р. № 307/262, який зареєстровано Міністерством юстиції України 30.11.1999 р. за № 825/4118.

21.01.2003 р. на підставі спільного Наказу Міністерства палива та енергетики України та Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 18/12 зазначені Правила користування тепловою енергією втратили чинність, у зв'язку зі скасуванням рішення про державну реєстрації Наказу від 28.10.1999 р. № 307/262 на підставі Висновку Міністерства юстиції України № 7/20 від 07.11.2002 р.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198 затверджено нові «Правила користування тепловою енергією», які визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії. Ці правила діють й на теперішній час.

Відповідно до п. 3 зазначених Правил, споживачем теплової енергії є фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Тобто, Правилами користування тепловою енергією від 03.10.2007 р. № 1198 регулюються взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами - суб'єктами підприємницької діяльності щодо постачання теплової енергії в нежитлові приміщення.

Враховуючи, що відповідач, являючись суб'єктом підприємницької діяльності, користується наданою позивачем тепловою енергією на підставі договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., а приміщення швацької майстерні відповідача, що розташована на першому поверсі в житловому будинку АДРЕСА_1», є нежитловим приміщенням вбудованим в житловий будинок, взаємовідносини між позивачем (теплопостачальною організацією) та відповідачем (фізичною особою-підприємцем) щодо постачання теплової енергії в нежитлові приміщення у спірний період (з жовтня 2013 року по лютий 2015 року) регулюються саме Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198.

Згідно абз. 1 п. 23 Правил користування тепловою енергією від 03.10.2007 р. № 1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до абз. 2 п. 23 вказаних Правил, у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача відсутні прилади комерційного обліку.

Факт споживання відповідачем теплової енергії в період з жовтня 2013 року по лютий 2015 року підтверджується актами підключення споживача до джерела теплової енергії № 170/550 від 04.10.2013 року; № 170/2095 від 23.10.2014 р. та актами відключення споживача від джерела теплової енергії № 170/172 від 14.04.2014 р. та № 170/2630 від 14.04.2015 р. (т. 1 а.с. 47-54).

Позивачем на адресу відповідача були направлені рахунки на оплату за спожиту теплову енергію з жовтня 2013 року по лютий 2015 року на загальну суму 121275,73 грн., а саме:

- за жовтень 2013 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від07.11.2013 р. на суму 4633,92 грн.;

- за листопад 2013 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 06.12.2013 р. на суму 7075,09 грн.;

- за грудень 2013 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 08.01.2014 р. на суму 13204,42 грн.;

- за січень 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 07.02.2014 р. на суму 14016,62 грн.;

- за лютий 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 07.03.2014 р. на суму 8914,01 грн.;

- за березень 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 07.04.2014 р. на суму 6510,06 грн.;

- за квітень 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 07.05.2014 р. на суму 2790,34 грн.;

- за жовтень 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 07.11.2014 р. на суму 3825,13 грн.;

- за листопад 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 08.12.2014 р. на суму 11384,28 грн.;

- за грудень 2014 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 08.01.2015 р. на суму 17208,36 грн.;

- за січень 2015 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 09.02.2015 р. на суму 17050,24 грн.;

- за лютий 2015 р. - рахунок-фактура № 17000-5016 від 10.03.2015 р. на суму 14663,26 грн. (т. 1 а.с. 17-44).

Відповідач направлені позивачем рахунки-фактури на оплату за спожиту теплову енергію з жовтня 2013 року по лютий 2015 року на загальну суму 121275,73 грн. не сплатив.

Відповідно до п. 5.1, 5.5 договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. та Додатку № 4 до цього договору, що є невід'ємною частиною договору, облік споживання теплової енергії по договору проводиться розрахунковим способом, у зв'язку з тим, що приміщення відповідача не обладнані приладами обліку теплової енергії.

У п. 1.1. Додатку 1 та Додатку 4 до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. чітко встановлено, що розмір теплового навантаження на нежитлові приміщення споживача Оо=0.0379 Гкал/год. Саме теплове навантаження (^0=0.0379 Гкал/год. використано позивачем при розрахунку спожитої відповідачем вартості теплової енергії за спірний період.

Розрахунок вартості теплової енергії, спожитої відповідачем, виконано на підставі КТМ 204 (керівний технічний матеріал) - 244-94, щодо витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні.

На підставі п. є) ч. 5 Постанови Кабінету Міністрів України № 731 від 28.12.1992 р. на державну реєстрацію не подаються акти рекомендаційного, роз'яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз'яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші). Враховуючи, що КТМ 204-244-94 є нормативно-технічним документом, він не підлягає державній реєстрації.

Враховуючи викладене, посилання апелянта на те, що КТМ 204-244-94 не може застосовуватись для проведення комерційних розрахунків, є безпідставним.

Відповідач також безпідставно посилається на Правила надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1497 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2001 р. № 450, оскільки ці Правила стосуються лише правовідносин щодо теплопостачання для населення у приміщення квартир або будинку садибного типу та не застосовуються до правовідносин щодо постачання теплової енергії у нежитлові приміщення, які використовуються суб'єктами підприємницької діяльності для ведення господарської діяльності.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 було скасовано Правила надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення від 20.12.1997 р. № 1497 та затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, якими, відповідно до п. 1 цих Правил, регулюються відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавцем), і фізичною та юридичною особою (споживачем), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги).

Згідно п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21.07.2005 р. № 630, централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання, а централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Теплопостачання у орендовані відповідачем нежитлові приміщення швацької майстерні, які вбудовані в житловий будинок АДРЕСА_1», здійснюється на підставі договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р., який по своїй правовій природі є договором про надання послуг з постачання теплової енергії.

Відповідно Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної воли, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідач безпідставно посилається на п. 88 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, згідно якого кількість теплової енергії, використаної для надання послуги з централізованого опалення, визначається за показниками приладів обліку, а в разі їх відсутності - шляхом проведення розрахунку за договірними технічними показниками системи опалення або для житлових будинків - з урахуванням нормативних питомих витрат теплової енергії для опалення будинків відповідного населеного пункту, оскільки зазначений Порядок визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Тобто вказаний порядок не може бути застосованим до правовідносин щодо постачання теплової енергії у нежитлові приміщення, які є вбудованими в житловий будинок та не використовуються для постійного мешкання громадян.

Колегія суддів апеляційної інстанції також не погоджується з посиланням відповідача на те, що факт споживання відповідачем теплової енергії не може підтверджуватись актами включення та відключення опалення в житловому будинку, а має підтверджуватись показаннями приладів комерційного обліку або нормами споживання теплової енергії, затвердженими у встановленому законом порядку, оскільки обсяг спожитої відповідачем теплової енергії здійснюється розрахунковим способом з урахуванням теплового навантаження на нежитлові приміщення відповідача, який визначений відповідно до норм споживання теплової енергії та визначений в Додатку № 4 від 25.04.2008 р. до договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. в розмірі (навантаження Гкал/годину на опалення) (^о - 0.037900 Гкал/годину та (навантаження Гкал/годину на гаряче водопостачання) (2гв - 0.0072 гкал/годину. Тобто, у договорі № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. чітко встановлені, а споживачем прийняті та погоджені саме ці параметри теплоспоживання, які були використані при розрахунку заборгованості.

За приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного Кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст. 901 Цивільного Кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На підставі викладеного та враховуючи, що договір № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. є діючим, відповідач не оплатив отриману по вказаному договору з жовтня 2013 року по лютий 2015 року теплову енергію на загальну суму 121275,73 грн., яка підтверджена матеріалами справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 121275,73 грн. по договору № 8255 про постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. за період з жовтня 2013 року по лютий 2015 року.

На момент звернення позивача - КП "Харківські теплові мережі" в серпні 2015 року до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення 121275,73 грн. з відповідача - ФОП ОСОБА_3 судовий збір сплачувався згідно п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону України № 320-VIII від 09.04.2015 р.), якою передбачено за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплату судового збору в розмірі 2 відсотки від ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Отже за подання позовної заяви про стягнення 121275,73 грн. до сплати підлягає судовий збір в сумі 2425,52 грн., що складає 2 відсотки від ціни позову та відповідає вимогам ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону України № 320-VIII від 09.04.2015 р.).

Позивачем при подачі до суду Господарського суду Харківської області позовної заяви про стягнення 121275,73 грн. було сплачено судовий збір по платіжному дорученню № 7375 від 28.05.2015 р. в сумі 2759,51 грн., тобто з перевищенням розміру, встановленого Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони.

Таким чином, враховуючи, що судом позовні вимоги задоволено в повному обсязі на суму 121275,73 грн. позивачеві, на користь якого відбулося стягнення, має бути відшкодовано судовий збір за рахунок відповідача в сумі 2425,52 грн., що складає 2 відсотки від задоволених позовних вимог та повернуто з з Державного бюджету надмірно сплачений судовий збір в сумі 334,00 грн., який було сплачено згідно платіжного доручення № 7375 від 28.05.2015 р.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 5 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року у справі № 922/4505/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складений та підписаний 24.11.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.