РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/1781/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариство «Державний експортно-імортний банк України» в особі Філії Публічного акціонерного товариство «Укрексімбанк»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг»

2. Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ»

про стягнення заборгованості, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Зуєва О.В. (представник за довіреністю №010-01/7024 від 03.09.2012р.);

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Білявський В.В. (представник за довіреністю №2 від 05.01.2015р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариство «Укрексімбанк» (надалі також - позивач) звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» (надалі також - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (надалі також - відповідач-2) кредитної заборгованості яка існувала станом на 26.03.2015р. (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07.04.2015р.), а саме суми кредиту в розмірі 6 109 315,19 грн., процентів за користування кредитом в сумі 694 033,51 грн., комісії в розмірі 15 395,79 грн.,пені за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотків і комісії в загальному розмірі 1 107 371,75 грн., 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 113 627,62 грн., 3% за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 8 922,11 грн., 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 261,31 грн. та 91 280,49 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем-1 не виконане зобов'язання за Кредитним договором №75108К7/8 від 29.05.2008р., а відповідачем-2 за Договором поручительства до вказаного Кредитного договору №75108К7/8 від 29.05.2008р, щодо сплати суми кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом а також інших платежів.

Відповідач-1 відзиву на позовну заяву не надав, 23.03.2015р. подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує повністю, посилаючись на те, що у відповідності до вимог ст. 559 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) порука, яка виникла з Договору поручительства №75108Р до Кредитного договору №75108К7/8 від 29.05.2008р., є припиненою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі №910/1781/15-г (суддя Лиськов М.О.) (з урахуванням ухвали господарського суду міста Києва від 30.04.2015 про виправлення описки) позовні вимоги позивача задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ТОВ «КрАЗ Лізинг» та ПАТ «АвтоКрАЗ» кредитну заборгованість у розмірі 8 140 207,77 грн. та судовий збір в сумі 73 080,00 грн.

27.04.2015р. Господарським судом міста Києва було видано накази на примусове виконання рішення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015р. (колегія суддів у складі: Самсін Р.І. - головуючий, Скрипка І.М., Гончарова С.А.) рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі №910/1781/15-г скасовано в частині задоволення вимог про стягнення з ТОВ «КрАЗ Лізинг» та ПАТ «АвтоКрАЗ» пені в розмірі 68 971,34 грн. із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні. Рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі №910/1781/15-г змінено, викладено його резолютивну частину наступним чином: « 1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг», Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» кредитну заборгованість в розмірі 8 071 236,43 грн., з яких: 6 109 315,19 грн. заборгованості по кредиту, 694 033, 51 грн. боргу по прострочених процентах, 15 395,79 грн. простроченої комісії за управління кредитною лінією, 1 038 400,41 грн. пені, 122 811,04 грн. 3% річних, 91 280,49 грн. втрати від інфляції. В іншій частині у задоволенні вимог відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» 36 174,60 грн. витрат по сплаті судового збору. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» 36 174,60 грн. витрат по сплаті судового збору.».

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015р. були скасовані, а справа №910/1781/15-г була передана на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату Кривенко О.М. від 28.09.2015р. призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи №910/1781/15-г.

Проведеним 28.09.2015р. повторним автоматичним розподілом матеріали справи №910/1781/15-г були передані на розгляд судді Морозову С.М., про що свідчить наявний в справі протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2015р. справу №910/1781/15-г прийнято до провадження суддею Морозов С.М., розгляд призначено на 20.10.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2015р. розгляд справи відкладено до 03.11.2015р.

30.10.2015р. до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів суми кредитної заборгованості станом на 12.10.2015р. в загальному розмірі 10 350 041,58 грн., в тому числі суми кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн., процентів за користування кредитом в сумі 1 243 984,37 грн., комісії в розмірі 22 757,12 грн., пені за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотків і комісії в загальному розмірі 3 278 572,11 грн., 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 212 604,03 грн., 3% за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 25 712,941 грн., 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 583,85 грн., та 260 775,97 грн. інфляційних.

З урахуванням положень ст. ст. 22, 54-57 ГПК України, судом прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги.

В судове засідання 03.11.2015р. представник відповідача-1 повторно не з'явився, розгляд справи відкладено до 17.11.2015р.

В судове засідання 17.11.2015 представник відповідача-1 знову не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 17 листопада 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг», був укладений Кредитний договір №75108К7/8 (надалі - Кредитний договір), на умовах якого на користь позичальника перераховано грошові кошти в загальній сумі 1 500 000 доларів США.

До Кредитного договору сторонами вносились зміни, про що складались Додаткові угоди №75108К7-1 від 19.10.2009р., №75108К7-2 від 05.10.2010р., №75108К7-3 від 31.05.2010р., №75108К7-4 від 01.11.2010р., №75108К7-5 від 01.12.2010р., №75108К7-6 від 01.02.2011р., №75108К7-7 від 01.03.2011р., №75108К7-8 від 01.03.2011р., №75108К7-9 від 01.02.2012р., №75108К7-10 від 06.09.2012р., №75108К7-11 від 25.02.2013р., №75108К7-12 від 11.03.2014р..

Згідно із змінами внесеними, Додатковою угодою №75108К7-1 від 19.10.2009р. зміст Кредитного договору викладено в новій редакції, внаслідок чого прострочену заборгованість по кредиту що утворилась в сумі 435 900,00 доларів США винесено на рахунок строкової заборгованості.

За наслідком укладення Додаткової угоди №75108К7-7 від 01.03.2011р. та внесених змін до Кредитного договору залишок заборгованості в сумі 1 260 980,00 доларів США переведено в національну валюту, який становив 10 031 095, 90 грн.

Зазначені обставини підтверджені меморіальними ордерами, виписками з рахунку про рух коштів, часткове погашення боргу, зарахування по винесенню простроченої заборгованості та інше.

Згідно зі ст.ст. 14, 526 Цивільного кодексу України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3.2.2 Кредитного договору №75108К7/8 від 29.05.2008р. (в редакції Додаткової угоди №75108К7-7 від 01.03.2011р.) визначено, що кінцевий термін погашення кредиту - «27» травня 2016 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право банку вимагати дострокового повернення непогашеної частини кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, а також інших платежів, нарахованих згідно договору передбачено п. 6.2 Кредитного договору, як наслідок події невиконання зобов'язань згідно п. 6.1 Кредитного договору, зокрема, у разі якщо позичальник не сплатив банку у строк платежі з погашення кредиту, проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі належні до сплати згідно з договором, або не виконав будь-які інші умови та/або зобов'язання за договором.

В силу положень п. 3.6.2 (г) Кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 банківських днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення.

В забезпечення виконання позичальником умов Кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Холдинговою компанією «АвтоКрАЗ» було укладено Договір поручительства до кредитного договору №75108К7/8 від 29.05.2008р. (надалі - Договір поручительства).

Згідно з п. 3.1 Договору поручительства Поручитель зобов'язується перед Банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Боржником основного зобов'язання, передбаченого Кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені Банком.

У зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору позивач направив відповідачу-1 претензію-вимогу №075-09/2853 від 11.12.2014 та відповідачу-2 претензію-вимогу №075-09/2851 від 11.12.2014, які містяться у матеріалах справи (доказами направлення вимог є надані в копіях поштові повідомлення про вручення). У вказаних претензіях-вимогах позивач зазначав про порушення позичальником виконання графіку надання та погашення кредиту по Кредитному договору в частині погашення кредиту в загальній сумі 3 170 659,49 грн. та виконання п. 3.5.1 та п. 4.1.1 Кредитного договору в частині недотримання строків сплати нарахованих процентів та комісії за управління та з посиланням на умови Кредитного договору (п.п. 3.6.2, 6.1, 6.2) вимагав здійснити дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом, а також інших платежів за Кредитним договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання претензії-вимоги, в повному обсязі з урахуванням фактичної заборгованості на день оплати. Зазначені претензії-вимоги отримані відповідачем-1 та відповідачем-2 15.12.2014р., що підтверджується відмітками про отримання поштових повідомлень, які містяться в матеріалах справи.

Документів підтверджуючих сплату суми боргу за Кредитним договором перед банком по строку визначеному у вимозі, матеріали справи не містять, до стягнення в межах поданого позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.10.2015р. №075-0212422, що подана до суду 30.10.2015р., згідно розрахунку заборгованості станом на 12.10.2015р., банком заявлено:

- суму простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 5 305 051,19 грн.;

- прострочені проценти за кредитом (основним боргом) - 1 243 984,37 грн.;

- прострочену комісію за управління кредитною лінією - 22 757,12 грн.;

- пеню за прострочення зобов'язань - 3 278 572,11 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою кредиту (основного боргу) 212 604,03 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів за користування кредитом - 25 712,94 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитною лінією 583,85 грн.;

- втрати від інфляції в зв'язку із несвоєчасним погашенням заборгованості - 260 775,97 грн.

У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Вiдповiдно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разi, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разi прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентiв.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем порушувалися умови Кредитного договору щодо сплати визначених договором сум кредиту у строки, встановлені Графіком надання та погашення кредиту (Додаток 1 до Кредитного договору), в результаті чого позивач на підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК та керуючись умовами пунктів 6.2, 3.6 Кредитного договору скористався правом вимагати дострокової сплати сум кредиту та нарахованих процентів, про що направив відповідачу-1 претензію-вимогу №075-09/2853 від 11.12.2014р., в якій вимагав здійснити дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом, а також інших платежів за Кредитним договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання цієї претензії-вимоги.

Як свідчать матеріали справи, вказана претензія-вимога отримана відповідачем-1 15 грудня 2014 року, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення (арк. 153 том 1 справи).

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний перiод у часi, зi сплином якого пов'язана дiя чи подiя, яка має юридичне значення, i визначається вiн роками, мiсяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подiю, яка має настати. Вказiвкою на подiю, яка має неминуче настати, визначається термiн - певний момент у часi, з настанням якого пов'язана дiя чи подiя, яка має юридичне значення ( ч. 2 ст. 251 , ч. 2 ст. 252 ЦК ).

Таким чином, позивачем на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 6.2, 3.6 Кредитного договору був змінений строк виконання основного зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. У зв'язку з направленням позивачем претензії-вимоги №075-09/2853 від 11.12.2014р. у порядку, встановленому п. 3.6 Кредитного договору, новий строк виконання відповідачем-1 основного зобов'язання за Кредитним договором був встановлений до 29 грудня 2014 року включно (протягом 10 банківських днів від отримання претензії 15.12.2014р.).

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем-1 сум кредиту, процентів та інших платежів у визначений вище строк, в результаті чого у відповідача-1 виникла заборгованість, яка станом на 12.10.2015р. становила:

- сума заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 5 305 051,19 грн.;

- прострочені проценти за кредитом (основним боргом) - 1 243 984,37 грн.;

- прострочену комісію за управління кредитною лінією - 22 757,12 грн.

Оскільки договір є обов'язковим для виконання відповідно до ст. 629 ЦК України, враховуючи відсутність доказів сплати основного боргу по кредиту, відсотків за користування коштами та комісії за управління кредитною лінією, вимоги про стягнення вказаних сум з позичальника є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

У п. 7.2 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди №75108К7-1 від 19.10.2009р.) зазначено, що у разі невиконання зобов'язань згідно з пп. 3.4.1, 3.5.1, статтею 4 цього договору позичальник сплачує банку пеню; пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі визначеному у п. 3.2 цього договору, і підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на день нарахування на рахунок, зазначений у п. 3.8 (б).

Згідно з п. 3.2.6 Кредитного договору, розмір пені за прострочення позичальником платежів за цим договором: подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суми пені, згідно здійснених позивачем розрахунків станом на 12.10.2015р., що проведені у відношенні суми заборгованості на прострочену суму кредиту, на суму по несплачених процентах та суму прострочення сплати комісії за управління кредитом за подвійними обліковими ставками складають 2 854 522,21 грн. - пеня за порушення строків повернення кредиту; 116 555,47 грн. пеня за простроченими процентами по основному боргу, 298 983,17 грн. пеня за прострочення процентів по простроченому боргу, 8 511,27 грн. пеня за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 (ТОВ «Краз Лізинг») було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначалось про пропущення строку позовної давності передбаченого ст. 258 ЦК України у відношенні до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За результатами розгляду клопотання відповідача-1 про застосування строку позовної давності передбаченого ст. 258 ЦК України у відношенні до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) господарським судом враховується наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ст. 258 ЦК України

Тобто, строк позовної давності в один рік для стягнення пені встановлений ст. 258 ЦК України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно приписів п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відповідно до приведених розрахунків (поданих до заяви про збільшення розміру позовних вимог), нарахування пені здійснювалось банком наростаючим підсумком по мірі виникнення заборгованості на відповідну дату з урахуванням погашення боргу.

З позовною заявою до суду позивач звернувся 27.01.2015р. (позов направлено поштою), а відтак, вимоги про стягнення пені є обґрунтованими за період її нарахування з 31.01.2014р. (по сумі пені щодо кредитної заборгованості). Як свідчить розрахунок пені, зроблений позивачем і доданий до заяви про збільшення позовних вимог від 27.10.2015р., пеня на відповідні суми заборгованості розрахована позивачем за період починаючи з 31.01.2014р., тобто в межах строку позовної давності для стягнення пені. А тому позовні вимоги про стягнення пені в загальній сумі 3 278 572,11 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Клопотання відповідача-1 щодо зменшення розміру штрафних санкцій (пені) судом відхиляється, оскільки наведені заявником обставини, зокрема, тяжке фінансове становище, відсутність попиту на автомобілі, а також підтвердження факту заборгованості контрагентів перед підприємством, не можуть бути підставою для зменшення розрахованої суми штрафних санкцій, оскільки, важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, світова фінансова криза та складна економічна ситуація в країні впливає не лише на ринок машинобудівної продукції, а і досить відчутно відобразилась на банківській системі.

Положеннями статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Так, умовами Кредитного договору вже встановлений розмір процентів, що нараховуються на суму кредиту та які підлягають сплаті відповідачем-1, тому норма ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних на цю суму не підлягає застосуванню. Також законодавством не визначено можливість нарахування процентів на проценти, тому стягнення 3% річних, що нараховані на проценти, розмір яких визначений умовами договору, є необґрунтованим. За таких умов, позовні вимоги про стягнення 3% річних на суми кредиту в розмірі 212 604,03 грн. та 3% річних на проценти за користування кредитом в сумі 25 712,94 грн. не підлягають задоволенню.

При цьому, Кредитним договором не встановлено розміру процентів, що нараховуються на суми комісії, тому позовні вимоги про стягнення 583,85 грн. 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитною лінією є обґрунтованими та підлягають стягненню на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

29 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Холдинговою компанією «АвтоКрАЗ» (ПАТ «АвтоКрАЗ», відповідач-2 у справі) було укладено Договір поручительства до Кредитного договору, згідно п. 3.1 якого, поручитель зобов'язувався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені банком.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з п. 3.1 Договору поручительства Поручитель зобов'язується перед Банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Боржником основного зобов'язання, передбаченого Кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені Банком.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Про порушення умов Кредитного договору ТОВ «Краз Лізинг» та необхідність погашення заборгованості, в тому числі поручителями, зазначено у претензії-вимозі банку за вих. №075-09/2851 від 11.12.2014р. Доказом направлення вимоги є надані у копіях повідомлення про вручення рекомендованих відправлень (аркуш справи 158 тому 1 на звороті), опис-вкладення у цінний лист з поштовим штемпелем про прийняття до пересилання.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи невиконання зобов'язань, що виникли для ПАТ «АвтоКрАЗ» з Договору поручительства та умови договору що передбачають солідарну відповідальність поручителя, вимоги позивача про стягнення з поручителя солідарно з боржником заявленої суми заборгованості, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню частково з урахуванням встановленої суми заборгованості, що підлягає до стягнення з основного боржника в межах заявленого позову.

При цьому, судом враховані посилання скаржника на обставини припинення, на його думку, поруки з підстав передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також заяву ПАТ «АвтоКрАЗ» про сплив строку позовної давності у відношенні вимог банку до поручителя подану до суду першої інстанції (аркуш справи 55 том 2), у зв'язку з чим відзначається наступне.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно п. 8.4 Договору поручительства дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки пiсля повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замiсть строку, обчисленого датою, термiну припинення договору поруки (подiї, з якою пов'язується таке припинення) не дає пiдстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК .

Умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Зазначені висновки також узгоджуються з позицією Верховного суду, викладену в постановах вiд 21 травня 2012 р. у справах № 6-48цс11 та № 6-68цс11, від 23 травня 2012 р. у справi № 6-33цс12 та від 18 липня 2012 р. у справi № 6-78цс12, які в силу вимог ст. 11128 ГПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як вбачається із обставин справи, що підтверджуються наявними матеріалами, сторони Кредитного договору узгодили графік надання та погашення кредиту.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Як свідчать матеріали справи і було встановлено судом, позивачем було змінено строк виконання основного зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в результаті чого у зв'язку з вимогою дострокової сплати кредиту та інших платежів строк виконання зобов'язання за Кредитним договором було встановлено до 29.12.2014р. (включно).

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Однак в даній справі позивач звернувся до суду не в зв'язку з порушенням відповідачем-1 строків сплати окремих платежів за Графіком погашення кредиту, а в зв'язку з невиконанням відповідачем-1 вимоги про дострокове погашення кредиту та інших платежів, тобто внаслідок порушення відповідачем строку виконання зобов'язання, який був змінений кредитором на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України.

За таких умов передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з дня, встановленого позивачем для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України

Крім того, при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України судом враховується таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України) зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014р. у справі №6-53цс14, висновки, викладені в якій щодо застосування норм права, в силу вимог ст. 11128 ГПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем було встановлено строк дострокового погашення кредиту за Кредитним договором в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п.п. 6.2, 3.6 Кредитного договору, який у зв'язку з отриманням відповідачами претензій-вимог №075-09/2853 та №075-09/2851 був встановлений до 29 грудня 2014 року. А отже, шестимісячний строк, в межах якого до поручителя може бути пред'явлена вимога за нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, має рахуватися починаючи з 29 грудня 2014 року.

Як свідчить відмітка канцелярії господарського суду м. Києва про отримання позовної заяви у цій справі, позов до поручителя - відповідача-2, про виконання ним солідарно з відповідачем-1 зобов'язань за Кредитним договором був поданий 30 січня 2015 року, тобто через місяць після настання строку виконання основного зобов'язання, а отже у межах строку, визначеного частиною 4 ст. 559 ЦК України. А тому твердження відповідача-2 про те, що порука є припиненою є необґрунтованими.

Таким чином, з урахуванням того, що Договором поручительства не визначено строк, пiсля закiнчення якого порука припиняється (оскiльки умовами цього договору встановлено, що вiн дiє до повного припинення усiх зобов'язань боржника за кредитним договором) та зважаючи на те, що кредитор в межах шести мiсяцiв вiд дня настання строку виконання основного зобов'язання за Кредитним договором, який був змiнений ним вiдповiдно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п.п. 6.2, 3.6 Кредитного договору, пред'явив вимогу до поручителя про виконання зобов'язання (подав позовну заяву), господарський суд дiйшов до висновку про те, що зобов'язання відповідача-2 за Договором поручительства не припинилися.

Про обрахування шестимісячного строку для пред'явлення вимоги поручителю згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України від дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України зазначено також в постановах Верховного суду України №6-53цс14 від 17.09.2014 та № 6-155цс13 від 29.01.2014р.

Посилання скаржника на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015р. у справі №917/131/15, яким ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено у задоволенні його вимог до іншого поручителя (ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод»), як на підтвердження правомірності його позиції у питанні припинення договору поруки укладеного з позивачем 29.05.2008р. суд відхиляє, оскільки в даному випадку судом враховуються умови на яких надано поруку саме ПАТ «АвтоКрАЗ» згідно укладеного Договору поручительства за виконання зобов'язання перед позивачем, тоді як умови Договору поручительства укладеного з іншим поручителем не застосовуються у спірних відносинах.

Посилання відповідача-2 на те, що при укладенні між банком та боржником додаткової угоди №75108К7-9 від 01.02.2012р. відбулось збільшення обсягу його відповідальності, без отримання на це згоди, не мають правового підґрунтя з огляду на умови договору поручительства (з урахуванням змін внесених додатковою угодою №75108Р2-2 від 01.03.2011р.) відповідно до яких поручитель зобов'язувався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором з всіма доповненнями, які укладені та будуть укладені до договору, а також на визначених кредитним договором умовах, зокрема, з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов кредитного договору.

Відповідні рекомендації щодо питання, як оцінювати згоду поручителя на майбутні зміни зобов'язання, надану ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, адже договір поруки може містити умови про те, що поручитель наперед дає свою згоду відповідати за боржника у випадку зміни основного зобов'язання, навіть якщо така зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя викладені у розділі 3 у здійсненому Верховним Судом України Аналізі застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання (лист від 01.02.2015р., витяг доступний для ознайомлення в системі «Ліга») та містять посилання на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 17 січня 2011 року (справа 3-62г10).

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачами не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Кредитного договору та Договору поручительства, укладених з позивачем.

Так, згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/1781/15г підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає сума кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн., процентів за користування кредитом в сумі 1 243 984,37 грн., комісії в розмірі 22 757,12 грн., пені за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотків і комісії в загальному розмірі 3 278 572,11 грн., 3 % річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 583,85 грн., та 260 775,97 грн. інфляційних.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 212 604,03 грн. та 3 % за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 25 712,941 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з підстав, зазначених вище.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що якщо позов майнового характеру задоволено солідарно ха рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну.

За таких умов, судовий збір позивача в загальному розмірі 155 250,62 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» (, адреса: 01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б) та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (, адреса: 39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (, адреса: 69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-А) заборгованість по кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн. (п'ять мільйонів триста п'ять тисяч п'ятдесят одну гривну 19 копійок), борг по прострочених процентах в розмірі 1 243 984,37 грн. (один мільйон двісті сорок три тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири гривни 37 копійок), прострочену комісію за управління кредитною лінією в розмірі 22 757,12 грн. (двадцять дві тисячі сімсот п'ятдесят сім гривень 12 копійок), пеню в розмірі 3 278 572,11 грн. (три мільйони двісті сімдесят вісім тисяч п'ятсот сімдесят дві гривни 11 копійок), 3% річних нарахованих на суму комісії в розмірі 583,85 грн. (п'ятсот вісімдесят три гривни 85 копійок), втрати від інфляції в розмірі 260 775,97 грн. (двісті шістдесят тисяч сімсот сімдесят п'ять гривень 97 копійок).

3. В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» (, адреса: 01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (, адреса: 69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-А) витрати по сплаті судового збору в розмірі 77 625,31 грн. (сімдесят сім тисяч шістсот двадцять п'ять гривень 31 копійка).

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (, адреса: 39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (, адреса: 69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-А) витрати по сплаті судового збору в розмірі 77 625,31 грн. (сімдесят сім тисяч шістсот двадцять п'ять гривень 31 копійка).

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2015р.

Суддя С.М. Морозов