ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015р. Справа№ 914/3360/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН», с. Чайки, Київська обл.,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж», м. Новояворівськ, Львівська обл.,

про: стягнення 374 788,85 грн.

Суддя М.Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: не зявився.

відповідача: ОСОБА_1 довіреність б/н від 20.05.15р.

Представнику відповідача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» про стягнення 374 788,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем, в порушення умов договору купівлі-продажу №043885 від 26.10.2011 р. не провів оплату в повному обсязі за отриманий товар, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 173 640,00 грн. та 19 352,53 грн. 3% річних, 129 361,80 грн. інфляційних втрат та пеню у сумі 52 434,52 грн.

Ухвалою суду від 22.09.2015 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 05.10.2015 р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

16.10.2015 р. представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву від 16.10.15р., позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, та неправильно нараховано інфляційні втрати та 3% річних, основну суму заборгованості визнав.

02.11.2015 р. представник позивача через канцелярію суду подав заперечення на відзив на позовну заяву від 16.10.15р., позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судове засідання 23.11.2015р. представник позивача не зявився. 17.11.2015 р. через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача в судове засідання за наявними у справі матеріалами.

В судове засідання 23.11.2015 р. представник відповідача зявився, підтримав відзив поданий до суду 16.10.2015 р.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.3.9.2 постанови).

Суд, керуючись ст. 75 ГПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності пояснень (заперечень) відповідача щодо заявлених позовних вимог та представника відповідача у судовому засіданні, за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

26 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» було укладено договір купівлі-продажу №043885 від 26.10.2011 р. (надалі Договір). За умовами цього Договору постачальник (позивач у справі) продає, а покупець (відповідач у справі) купує у постачальника товар асортименту виробника, в асортименті, у кількості та за ціною, що зазначається у Специфікації, яка є невідємною частиною даного Договору.

Відповідно до п.2.1. Договору сторони погодились, що загальна сума (ціна) Договору станом на дату підписання цього Договору складає 1 100 640,00 грн., в тому числі ПДВ 183 440,00 грн., відповідно до загальної вартості товару, визначеної в Специфікації.

Згідно п.п. 2.2., 2.3. Договору оплата ціни Договору здійснюється в безготівковому порядку на підставі виставлених постачальником рахунків шляхом перерахування грошових коштів в національній грошовій одиниці України на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому Договорі, з урахуванням податку на додану вартість (ПДВ 20%). Днем оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п. 2.5. Договору покупець здійснює повну попередню оплату ціни Договору в наступному порядку:

- шляхом перерахування 30% ціни Договору на підставі Договору та рахунку, виставленого постачальником протягом 10 банківських днів з дати підписання цього Договору;

- шляхом перерахування решти 70% ціни Договору на підставі Договору (або додаткової угоди про зміну ціни Договору) протягом 3 банківських днів з дати повідомлення про готовність товару до відвантаження на складі виробника, про що постачальник негайно факсом повідомляє покупця.

Додатковою угодою №1 від 12.12.2011 р. сторони погодились внести зміни п. 2.5. Договору, згідно якого підпункт 2.5.1. пункту 2.5. Договору викладено у наступній редакції: «шляхом перерахування перших 53% ціни Договору на підставі Договору та рахунку, виставленого постачальником»; підпункт 2.5.2. пункту 2.5. Договору викладено у наступній редакції: «шляхом перерахування решти 47% ціни Договору на підставі Договору (або додаткової угоди про зміну ціни Договору) до 16.12.2011 р.».

Додатковою угодою №1 від 12.12.2011 р. сторони погодились внести зміни п. 5.1. Договору, згідно якого підпункт 5.1.1. пункту 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «за умови оплати перших 53% ціни Договору покупцем передати покупцю товар, зазначений у Специфікації до цього Договору, за накладною на відвантаження не пізніше 10 робочих днів з приходу перших 53% ціни Договору (якщо сторони не погодили інший строк)».

На виконання своїх зобовязань позивач передав відповідачу товар згідно накладної на відвантаження № від 13.12.2011 року на суму 1 100 640,00 грн.

Відповідачем була здійснена часткова оплата за товар в сумі 927 000,00 грн.

30.11.2013 р. між сторонами у справі було підписано Акт звіряння розрахунків між сторонами, згідно якого відповідач визнав заборгованість перед позивачем за Договором в розмірі 173 640,00 грн. (а/с 46)

Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 173 640,00 грн., 19 352,53 грн. 3% річних, 129 361,80 грн. інфляційних втрат та пеню у сумі 52 434,52 грн.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, зазначив, що позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, та неправильно нараховано інфляційні втрати та 3% річних, основну суму заборгованості визнав.

Пунктом 6 статті 232 ГК України зазначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» вказано, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.4. Договору, у випадку неналежного виконання чи невиконання покупцем зобовязань щодо оплати ціни Договору, покупець зобовязаний сплатити на користь постачальника пеню за кожен день прострочення виконання платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості. Пеня нараховується за весь період прострочення з дати закінчення строку оплати кожного відповідного рахунку до моменту повної оплати покупцем ціни Договору.

Абзацом 5 п. 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», вказано те, що умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 пункту 2 ст. 258 ЦК України встановлено позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 26 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» було укладено договір купівлі-продажу №043885 від 26.10.2011 р. (надалі Договір). За умовами цього Договору постачальник (позивач у справі) продає, а покупець (відповідач у справі) купує у постачальника товар асортименту виробника, в асортименті, у кількості та за ціною, що зазначається у Специфікації, яка є невідємною частиною даного Договору.

Відповідно до п.2.1. Договору сторони погодились, що загальна сума (ціна) Договору станом на дату підписання цього Договору складає 1 100 640,00 грн., в тому числі ПДВ 183 440,00 грн., відповідно до загальної вартості товару, визначеної в Специфікації.

Додатковою угодою №1 від 12.12.2011 р. сторони погодились внести зміни п. 2.5. Договору, згідно якого підпункт 2.5.1. пункту 2.5. Договору викладено у наступній редакції: «шляхом перерахування перших 53% ціни Договору на підставі Договору та рахунку, виставленого постачальником»; підпункт 2.5.2. пункту 2.5. Договору викладено у наступній редакції: «шляхом перерахування решти 47% ціни Договору на підставі Договору (або додаткової угоди про зміну ціни Договору) до 16.12.2011 р.».

Додатковою угодою №1 від 12.12.2011 р. сторони погодились внести зміни п. 5.1. Договору, згідно якого підпункт 5.1.1. пункту 5.1. Договору викладено у наступній редакції: «за умови оплати перших 53% ціни Договору покупцем передати покупцю товар, зазначений у Специфікації до цього Договору, за накладною на відвантаження не пізніше 10 робочих днів з приходу перших 53% ціни Договору (якщо сторони не погодили інший строк)».

На виконання своїх зобовязань позивач передав відповідачу товар згідно накладної на відвантаження № від 13.12.2011 року на суму 1 100 640,00 грн.

Відповідачем була здійснена часткова оплата за товар в сумі 927 000,00 грн.

30.11.2013 р. між сторонами у справі було підписано Акт звіряння розрахунків між сторонами, згідно якого відповідач визнав заборгованість перед позивачем за Договором в розмірі 173 640,00 грн. (а/с 46)

В судових засіданнях представник відповідача основну суму заборгованості визнав.

Враховуючи вищенаведене, вимога позивача про стягнення 173 640,00 грн. заборгованості є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 19 352,53 грн. 3% річних, 129 361,80 грн. інфляційних втрат та пеню у сумі 52 434,52 грн.

Представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, та неправильно нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

Пунктом 6 статті 232 ГК України зазначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» вказано, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.4. Договору, у випадку неналежного виконання чи невиконання покупцем зобовязань щодо оплати ціни Договору, покупець зобовязаний сплатити на користь постачальника пеню за кожен день прострочення виконання платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості. Пеня нараховується за весь період прострочення з дати закінчення строку оплати кожного відповідного рахунку до моменту повної оплати покупцем ціни Договору.

Абзацом 5 п. 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», вказано те, що умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Частиною 1 пункту 2 ст. 258 ЦК України встановлено позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, оскільки позивачем пропущено спеціальний строк щодо стягнення пені, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 52 434,52 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки, строк позовної давності, згідно ст. 257 ЦК України становить три роки, то для нарахування 3% річних та інфляційних втрат необхідно брати до уваги період з 02.09.2015 р. по 02.09.2015 р.

Суд перевіривши розрахунку позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, вважає, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 15 641,87 грн. та інфляційні втратив розмірі 128 067,66 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у звязку із застосуванням загального строку позовної давності в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33, 34 43, 49, 81, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» (адреса: 81053, м. Новояворівськ, вул. Степана Бандери, б. 21 А, офіс 23, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН» (адреса: 08130, с. Чайки, Київська область, вул. Валентини Чайки, буд. 16, ідентифікаційний код 30724898) 173 640,00 грн. основної заборгованості, 15 641,87 грн. 3% річних, 128 067,66 грн. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» (адреса: 81053, м. Новояворівськ, вул. Степана Бандери, б. 21 А, офіс 23, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССМАНН» (адреса: 08130, с. Чайки, Київська область, вул. Валентини Чайки, буд. 16, ідентифікаційний код 30724898) 4 760,24 грн. судового збору.

4. Накази видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 26.11.2015 р.

Суддя Синчук М.М.