ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа № 911/2789/15

Господарський суд Київської області у складі колегії суддів: Бабкіна В.М. - головуючий, судді Конюх О.В., Лилак Т.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідницько-виробничий центр «Еконива»

про звернення стягнення на предмет іпотеки

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. б/н від 05.10.2015 р.

від відповідача: ОСОБА_2, довір. б/н від 12.08.2015 р.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідницько-виробничий центр «Еконива» (далі відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору від 20.11.2006 р. № 20/06-К-1Z, укладеного в забезпечення кредитного договору № 20/06-К від 20.11.2006 р., укладеного між ВАТ «Банк «Столиця» та відповідачем, право вимоги за якими позивач придбав у ПАТ «Банк Столиця» за договором від 21.05.2014 р., в рахунок погашення заборгованості з огляду на те, що відповідачем не виконувались умови кредитного договору. Так, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості відповідача в сумі 2996022,34 грн., з яких: сума заборгованості за простроченим кредитом - 1300000,00 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 279304,11 грн.; відсотки за кредитом - 1154743,86 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 226823,03 грн.; 3% річних від суми простроченого кредиту - 19553,42 грн.; 3% річних від суми прострочених відсотків - 15597,92 грн. за кредитним договором № 20/06-К від 20.11.2006 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - нежилі приміщення, що складаються з літ. А (прохідна, пл. 92,6 кв.м.), літ. В (електро-щитовка, пл. 6,0 кв.м.), літ. Г (склад, пл. 45,4 кв.м.), літ. Д (будівля експериментального цеху № 2, пл. 1571,0 кв.м.), літ. Е (складське приміщення, пл. 59,1 кв.м.) літ. Ж (склад ГРП, пл. 35,4 кв.м.), літ. З (насосна, пл. 8,7 кв.м.), літ. К (будівля експериментального цеху № 1, пл. 1350,8 кв.м.), літ. Л (навіс), літ. М (навіс), літ. Н (навіс), літ. О (навіс), літ. П (навіс), літ. Р (навіс), літ. С (вбиральня, пл. 3,0 кв.м.), № 1-11 (огорожа), № 12 (водонапірна башта), № 13 (свердловина), № 14 (пожежний резервуар), № 15 (відстійний резервуар), № І (замощення), що розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Юрівка, вулиця Набережна, будинок 25 шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк»; визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на: нежилі приміщення, що складаються з літ. А (прохідна, пл. 92,6 кв.м.), літ. В (електро-щитовка, пл.6,0 кв.м.), літ. Г (склад, пл. 45,4 кв.м.), літ. Д (будівля експериментального цеху № 2, пл. 1571,0 кв.м.), літ. Е (складське приміщення, пл. 59,1 кв.м.) літ. Ж (склад ГРП, пл. 35,4 кв.м.), літ. З (насосна, пл. 8,7 кв.м.), літ. К (будівля експериментального цеху № 1, пл. 1350,8 кв.м.), літ. Л (навіс), літ. М (навіс), літ. Н (навіс), літ. О (навіс), літ. П (навіс), літ. Р (навіс), літ. С (вбиральня, пл. 3,0 кв.м.), № 1-11 (огорожа), № 12 (водонапірна башта), № 13 (свердловина), № 14 (пожежний резервуар), № 15 (відстійний резервуар), № 1 (замощення), що розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Юрівка, вулиця Набережна, будинок 25.

Розгляд справи відкладався.

23.07.2015 р. до господарського суду Київської області ПАТ «Дельта Банк» було подано заяву б/н, б/д (вх. № 17161/15 від 23.07.2015 р.) про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, пояснень, відповідно до яких було зазначено, що експертна оцінка Консалтингової компанії «Сейл Прайс Компані» вартості предмету іпотеки складає 4627441,00 грн., а відповідно до Висновку суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» вартість заставного майна станом на 16.07.2015 р. складає 9112788,00 грн. Водночас, позивач зазначив, що відповідно до Інформації про виконавче провадження № 20055789 від 14.07.2015 р., виконавче провадження за рішенням суду у справі № 4/286-09 завершено (виконавчий документ повернутий стягувачу), відтак рішення господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 4/286-09, яким було звернуто стягнення на даний предмет іпотеки за позовом ПАТ «Банк Столиця», так і не було виконано.

12.08.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Дослідницький-виробничий центр «Еконива» було подано відзив б/н від 12.08.2015 р., відповідно до якого відповідач позов не визнає, проти його задоволення заперечує у звязку із безпідставністю і недоведеністю вимог позивача, виходячи з наступного.

За твердженням відповідача, позивачем не доведено суму основної заборгованості в розмірі 1300000,00 грн., в межах якої заявлено позовні вимоги, оскільки дану суму було стягнуто з відповідача на підставі рішення господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 4/286-09 шляхом звернення стягнення на той же предмет іпотеки. Таким чином, вимоги кредитодавця за кредитним договором вже були задоволені судом і не можуть бути заявлені повторно. Позивач, який заявляє про те, що йому були передані права вимоги за кредитним договором, може реалізувати своє право в цій частині позовних вимог шляхом заміни сторони виконавчого провадження в порядку, передбаченому ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, на переконання відповідача, у позивача відсутнє право на позов в даній частині позовних вимог.

Стосовно вимоги про стягнення пені за несвоєчасне повернення суми основного боргу відповідач зазначив, що відповідальність сторін за кредитним договором, зокрема, у вигляді неустойки (пені), встановлена в розділі 6 кредитного договору, відповідно до умов якого у випадку порушення строків сплати процентів позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Умов щодо розміру та стягнення пені за прострочення повернення основної суми кредиту кредитним договором не передбачено, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення пені від основної суми боргу.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині суми прострочених відсотків відповідач просить врахувати, що в розрахунку суми позовних вимог вказано, що за період нарахування з невідомої дати до 20.05.2014 р. за невказаною відсотковою ставкою нараховано відсотки в сумі 753952,03 грн. Таким чином, позивачем не доведено свої позовні вимоги в цій сумі, оскільки не зрозуміло, починаючи з якої дати нараховувались відсотки, неможливо надати дані, чи вони фактично сплачувалися, незрозуміло, яка відсоткова ставка застосовувалась. За таких підстав відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення відсотків є недоведеними і такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період з 21.05.2014 р. до 01.05.2015 р. в сумі 400791,83 грн., які нараховувались за відсотковою ставкою 31%, відповідач зазначає, що розмір вимог, забезпечених іпотекою, визначається згідно іпотечного договору, яким визначено, що сплата винагороди за використання кредиту встановлюється в розмірі 21 % річних. До пп. 1.4.2 іпотечного договору було внесено зміни, і відсотки визначено в розмірі 26% річних. Таким чином, сума заборгованості по відсотках за користування кредитом, про стягнення якої просить позивач, не може визначатися ставкою 31 %, яку застосовує банк у розрахунку позовних вимог.

Що ж до позовних вимог про стягнення пені та 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, то в розрахунку даних позовних вимог банком визначені суми, розмір яких не ґрунтується на договорі і не збігається із іншими сумами в тому ж розрахунку, тобто, до обґрунтування того, яким чином була сформована вихідна сума 935026,00 грн., з якої розпочалося нарахування пені та процентів і 3 % річних на них, позовні вимоги в даній частині, на думку відповідача, також не є доведеними.

Крім того, відповідач зазначив про невірне обрання позивачем способу захисту свого порушеного права, оскільки в даному випадку банком заявлені позовні вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності позивача на нього. При цьому, відповідно до п. 4.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути вирішено позасудовим врегулюванням на підставі цього договору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Окрім того, 12.08.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Дослідницький-виробничий центр «Еконива» було подано заяву б/н від 12.08.2015 р. про застосування позовної давності, відповідно до якої відповідач зазначив, що кредитним договором встановлено термін повернення суми кредиту (основного боргу) згідно передбаченого в додатку № 1 графіку - не пізніше 20.05.2008 р. Додатковою угодою від 16.07.2009 р. № 11 до вказаного договору були внесені зміни, встановлено строк повернення кредиту не пізніше 24.07.2009 р. Як встановлено рішенням господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 4/286-09, що набрало законної сили 11.01.2010 р., станом на 24.07.2009 р. суму основного боргу кредитодавцю за кредитним договором повернуто не було. Таким чином, про порушення свого права кредитодавець за кредитним договором на той час вже дізнався, і строк позовної давності щодо відповідних вимог розпочався з 25.07.2009 р. З цієї ж дати, відповідно, розпочався строк позовної давності щодо пені від суми основної заборгованості. Якщо вважати, що строк позовної давності перервався відповідно до ст. 264 ЦК України у звязку із предявленням кредитодавцем за кредитним договором позову, щодо якого було винесено рішення у справі № 4/286-09, то такий строк позовної давності розпочався з дати переривання в грудні 2009 року і закінчився, відповідно, для пені - в грудні 2010 року, для позовних вимог щодо суми основної заборгованості - в грудні 2012 року.

Відповідач наголошував, що відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Вищевказане, на переконання відповідача, свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із позовними вимогами в частині суми простроченого кредиту (основний борг 1300000,00 грн.), пені за прострочення повернення основного боргу в сумі 279304,11 грн., а також 3% річних за несвоєчасне повернення простроченого кредиту в сумі 19553,42 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом, то з огляду на незазначення позивачем в розрахунку періодів, строків, сум нарахування відсотків, відповідач позбавлений можливості вказати точні дати, коли розпочався строк позовної давності і коли, відповідно, він закінчився. Тому відповідач заявляє про застосування строку позовної давності до всієї зазначеної суми, і, відповідно, до похідних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення відсотків та трьох процентів річних від суми прострочених відсотків.

Крім того, відповідач вважає за необхідне зазначити, що позивачем заявлено позовні вимоги про звернення стягнення на майно, що є предметом договору іпотеки і застави, шляхом визнання права власності на нього. Таким чином, для встановлення того, коли для позивача розпочався і закінчився строк позовної давності, необхідно врахувати, коли у позивача виникло право на звернення стягнення на вказане майно. Відповідно до пп. 2.4.5 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання зобовязань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані. Таким чином, строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на майно згідно іпотечного договору розпочався для іпотекодержателя 25.07.2009 р. і закінчився, враховуючи переривання строку позовної давності шляхом звернення до суду із позовом, 11.01.2013 р.

У судовому засіданні 13.08.2015 р. представником позивача було подано суду клопотання б/н від 13.08.2015 р. про продовження строку вирішення спору у даній справі на підставі ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.08.2015 р. було продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

10.09.2015 р. до господарського суду Київської області ПАТ «Дельта Банк» було подано пояснення б/н, б/д (вх. № 21142/15 від 10.09.2015 р.).

16.09.2015 р. до господарського суду Київської області ПАТ «Дельта Банк» було подано пояснення б/н від 16.09.2015 р. (вх. № 21828/15 від 16.09.2015 р.), відповідно до яких позивач зазначив, що пп. 6.1.1 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення строків сплати процентів позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки. При цьому, прострочена заборгованість за кредитом та нарахованими процентами виникає у разі несплати позичальником боргу в обумовлений угодою строк. Відповідно до п. 1.1 договору про внесення змін № 11 до договору на кредитну лінію № 20/06-К від 20.11.2006 р., позичальник зобов'язується повернути кредит не пізніше 24.07.2009 р. Оскільки на даний час позичальником зобов'язання за кредитним договором не виконане, сума заборгованості за кредитом є простроченою, то на неї нараховується пеня відповідно до умов кредитного договору. Отже, у позивача, на його думку, наявні правові підстави для стягнення пені від простроченої заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Відповідачем у відзиві зазначається, що в розрахунку суми позовних вимог вказано, що за період нарахування з невідомої дати до 20.05.2014 р. нараховано відсотки в сумі 753952,03 грн. Однак, 21.05.2014 р. між ПАТ «Банк Столиця» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до додатку до акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 21.05.2014 р. на момент переходу прав вимоги за кредитним договором у позичальника існувала заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 753952,03 грн. У зв'язку із вищезазначеним у розрахунку заборгованості позивачем зазначається вказана сума нарахованих відсотків станом на 20.05.2014 р.

Також позивач зазначає, що пунктом 1.1 кредитного договору встановлюється ставка процентів за користування кредитними коштами у розмірі 21% річних, а відповідно до п. 3.3 кредитного договору, за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит (з урахуванням додаткових угод до договору), проценти нараховуються і сплачуються позичальником за ставкою 31% річних. Пунктом 1.4 іпотечного договору, на підставі якого заявлено позов, передбачено повернення кредиту в сумі 1300000,00 грн. зі сплатою винагороди за використання кредиту в розмірі 21% річних, сплата можливих штрафних санкцій, визначених договором кредиту, інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. Відповідно до договору про внесення змін № 2 до іпотечного договору від 19.12.2008 р. встановлена сплата винагороди за користування кредитом за період з 20.11.2006 р. до 24.07.2009 р. у розмірі 26% річних. Отже, на думку банку, іпотечним договором забезпечується виконання зобовязання позичальника у повному обсязі відповідно до умов кредитного договору та додаткових угод до нього.

Щодо тверджень відповідача стосовно невірно обраного способу захисту свого порушеного права з огляду на п. 4.4 іпотечного договору, в якому зазначається, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути вирішено позасудовим врегулюванням на підставі цього договору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, банк вказує, що відповідно до п. 39 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 30.03.2012 р. не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Щодо поданої відповідачем заяви, в якій останній просить застосувати строк позовної давності, позивач наголошував, що відповідно до п. 9.2 договору № 20/06-К на кредитну лінію від 20.11.2006 р. договір набуває чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань. Оскільки зобов'язання за кредитним договором не виконані - кредитний договір є діючим, у звязку з чим позивач вважає, що позов ПАТ «Дельта Банк» підлягає задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.09.2015 р. на підставі ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України було призначено колегіальний розгляд даної справи.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 21.09.2015 р. для розгляду справи № 911/2789/15 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бабкіна В.М., судді Конюх О.В., Лилак Т.Д.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.09.2015 р. було прийнято справу № 911/2789/15 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Бабкіна В.М., судді Конюх О.В. та Лилак Т.Д.

26.10.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Дослідницький-виробничий центр «Еконива» було подано пояснення б/н від 26.10.2015 р., відповідно до яких відповідач зазначив, що виконавче провадження з виконання рішення господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 4/286-09 не завершене, оскільки відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 26.10.2015 р. вказане виконавче провадження є відкритим.

Крім того, відповідач, підсумовуючи заперечення проти позову, вказав, що позивач просить про стягнення заборгованості на загальну суму 2996022,34 грн., з яких: сума основної заборгованості 1300000,00 грн., на яку вже було звернуто стягнення у вказаній сумі рішенням господарського суду Київської області у справі № 4/286-09 і щодо якої сплив строк позовної давності; сума пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 279304,11 грн. не передбачена договором; сума нарахованих відсотків за кредитом 1154743,86 грн., з яких не доведено суму 753952,03 грн., оскільки невідомий період розрахунку і ставка, а 400791,83 грн. відсотків нараховані за неправильно застосованою ставкою; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 226823,03 грн. необґрунтований, оскільки не підтверджена сума, на яку їх було нараховано; сума 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 19553,42 грн. не підлягає стягненню, оскільки пропущено строк позовної давності; сума 3% річних від суми прострочених відсотків у розмірі 15597,92 грн. не є вірною, оскільки не обґрунтовано початкову суму, з якої почалося нарахування пені.

Також відповідач звертав увагу суду на те, що згідно відомостей, які надані позивачем, вартість іпотечного договору визначено в сумі 4627441,00 грн., що відповідає даним про оціночну вартість предмету іпотеки згідно п. 1.3 іпотечного договору. Таким чином, вартість іпотечного майна наразі явно перевищує суму заборгованості, яка може бути стягнута із відповідача, що надає підстави для відмови в позові, оскільки задоволення позову обраним позивачем способом призведе до передачі у його власність майна, вартість якого є неспіврозмірною із предметом позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 16.11.2015 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 16.11.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

20.11.2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дослідницько-виробничий центр «Еконива» (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «Столиця», правонаступником якого є ПАТ «Банк Столиця», (кредитодавець) було укладено договір на кредитну лінію (відновлювальну) № 20/06-К з максимальною сумою заборгованості (ліміт) 13000000,00 грн. Кредит був наданий на поповнення обігових коштів шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № 2426 в ТОВ КБ «Столиця», м. Київ за заявою позичальника.

Відповідно до пп. 5.2.7 п. 5.2 договору на кредитну лінію у випадках невиконання позичальником своїх зобов'язань зі сплати кредиту або процентів, він зобов'язаний повністю повернути кредит, сплатити нараховані проценти та неустойку, незалежно від настання строку виконання зобов'язання.

Згідно з пп. 6.1.1 п. 6.1 договору кредиту, у випадку порушення строків сплати процентів позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки на рахунок обліку пені.

У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитодавцем щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, 20.11.2006 р. між кредитодавцем (іпотекодержателем) та позичальником (іпотекодавцем) був укладений договір іпотеки № 20/06-К-1Z (нерухомого майна), відповідно до умов якого позичальник передав в заставу кредитодавцю в якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором на кредитну лінію нежилі приміщення, що складаються з: літ. А (прохідна, пл. 92, 6 кв.м.), літ. В (електронна-щитова, пл. 6,0 кв.м.), літ. Г (склад, пл. 45,4 кв.м.), літ. Д (будівля експериментального цеху № 2, пл. 1571,0 кв.м.), літ. Е (складське приміщення пл. 59,1 кв.м.), літ Ж (склад ГРП, пл. 35,4 кв.м.), літ. З (насосна, пл. 8,7 кв.м.), літ. К (будівля експериментального цеху № 1, пл. 1350,8 кв.м.), літ. Л (навіс), літ. М (навіс), літ. Н (навіс), літ. О (навіс), літ. П (навіс), літ. Р (навіс), літ. С (вбиральня, пл. 3,0 кв.м.), № 1-11 (огорожа). № 12 (водонапірна башта), № 13 (свердловина), № 14 (пожежний резервуар), № 15 (відстійний резервуар), № 1 (замощення), що розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Юрівка, вулиця Набережна, буд. 25. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності, дублікат якого виданий 28.09.2006 р. виконкомом Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на підставі рішення виконавчого комітету Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23.02.2005 р. № 2-38, зареєстрованого в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 29.09.2006 р. за № 10247157.

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки № 20/06-К-1Z від 20.11.2006 р. позичальник відповідає перед кредитодавцем за виконання своїх зобов'язань за договором на кредитну лінію.

Згідно з пп. 2.4.5 п. 2.4 договору іпотеки № 20/06-К-1Z від 20.11.2006 р. іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 4.2 іпотечного договору № 20/06-К-1Z від 22.11.2006 р., звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або на інших підставах, передбачених даним договором.

Меморіальними ордерами №449403 від 22.11.2006р., №449896 від 23.11.2006р., №450414 від 23.11.2006р., №453599 від 27.11.2006р., №455437 від 29.11.2006р., №460560 від 05.12.2006р., №463467 від 08.12.2006р., №464705 від 11.12.2006р., № 470039 від 15.12.2006р., № 477437 від 22.12.2006р., №480693 від 26.12.2006р., №487230 від 04.01.2007р., №489025 від 09.01.2007р., №496359 від 18.01.2007р., № 501747 від 24.01.2007р., №506252 від 30.01.2007р., №507238 від 31.01.2007р., № 516405 від 12.02.2007 р., № 516409 від 12.02.2007р., №521756 від 16.02.2007р., №523332 від 19.02.2007р., № 613917 від 25.05.2007 р., №624905 від 07.06.2007р., №627463 від 11.06.2007р., №641600 від 21.06.2007 р., №752525 від 12.10.2007р., №775583 від 01.11.2007 р., №778554 від 05.11.2007 р. кредитодавець на виконання п. 1.1 договору на кредитну лінію перерахував на поточний рахунок позичальника грошові кошти у розмірі 1300000,00 грн., що свідчить про належне виконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором.

Проте, позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобовязань по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом, в результаті чого у останнього виникла прострочена заборгованість.

Згідно зі ст. 115 Господарського процесуального кодексу рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що наведені вище обставини були встановлені рішенням господарського суду Київської області у справі № 4/286-09 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Банк Столиця» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідницько-виробничий центр «Еконива» про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно в розмірі 1559698,67 грн., у тому числі - 1300000,00 грн. простроченого кредиту, 246031,49 грн. несплачених відсотків, 13667,18 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Так, рішенням господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. у справі № 4/286-09, яке набрало законної сили 11.01.2010 р., було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідницько-виробничий центр «Еконива» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Столиця» заборгованість в розмірі 1559698,67 грн., у тому числі сума заборгованості за простроченим кредитом 1300000,00 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 279304,11 грн.; відсотки за кредитом - 1154743,86 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 226823,03 грн.; 3% річних від суми простроченого кредиту - 19553,42 грн.; 3% річних від суми прострочених відсотків - 15597,92 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки № 20/06-К-1Z від 20.11.2006 р., а саме - нежилі приміщення, що складаються з: літ. А (прохідна, пл. 92,6 кв.м.), літ. В (електронна-щитова, пл 6,0 кв м), літ. Г (склад, пл. 45,4 кв.м.), літ. Д (будівля експериментального цеху № 2, пл. 1571,0 кв м.), літ. Е (складське приміщення пл. 59,1 кв.м.), літ Ж (склад ГРП, пл 35,4 кв.м.), літ 3 (насосна, пл. 8,7 кв.м.), літ. К (будівля експериментального цеху № 1, пл. 1350,8 кв.м), літ. Л (навіс), літ. М (навіс), літ. Н (навіс), літ. О (навіс), літ. П (навіс), літ Р (навіс), літ. С (вбиральня пл. 3,0 кв.м.), № 1-11 (огорожа), № 12 (водонапірна башта), № 13 (свердловина), № 14 (пожежний резервуар), № 15 (відстійний резервуар), № 1 (замощення), що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Юрівка, вулиця Набережна, буд. 25, та шляхом звернення стягнення на предмет застави, відповідно до договору застави рухомого майна № 20/06-К-22 від 20.11.2006 р., а саме: 1) кліматичну установку із шести блоків; 2) стелажі 5-ти та 6-ти ярусні в комплекті з каретками; 3) лебідки з реверсом для завантаження (2 шт); 4) систему охолодження № 1; 5) систему теплопостачання; 6) систему водопостачання та зрошення; 7) систему контролю та управління кліматом; 8) систему охолодження № 2; 9) автоматичну систему управління кліматичними установками та системами охолодження; 10) станцію обеззалізнення води, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Юрівка, вулиця Набережна, буд. 25.

ПАТ «Дельта Банк», звертаючись до суду з позовом у даній справі № 911/2789/15, посилався на те, що 21.05.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Столиця» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Банк Столиця» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Банк Столиця» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Банк Столиця» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Банк Столиця») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Як слідує з Витягу з Додатку № 1 до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ «Дельта Банк» було передано права вимоги за кредитним договором № 20/06-К від 20.11.2006 р. з кінцевим терміном погашення кредиту до 24.07.2009 р., фактичним розміром заборгованості за тілом кредиту станом на 21.05.2014 р. в сумі 1300000,00 грн. та із забезпеченням у вигляді договору іпотеки № 20/06-К-1Z від 20.11.2006 р.

На підставі вказаного договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки, в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Як зазначається у позові ПАТ «Дельта Банк», у порушення умов договору позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 18.05.2015 р. рахується заборгованість у розмірі 2996022,34 грн., з яких: сума заборгованості за простроченим кредитом - 1300000,00 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 279304,11 грн.; розмір нарахованих відсотків за кредитом - 1154743,86 грн.; розмір пені за несвоєчасне привернення відсотків - 226823,03 грн.; сума 3% річних від суми простроченого кредиту - 19553,42 грн.; сума 3% від суми прострочених відсотків - 15597,92 грн., звернення стягнення якої на предмет іпотеки і є предметом позовних вимог у даній справі.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 цього ж кодексу передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані до справи докази та позиції сторін, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача у даній справі з огляду на наступне.

Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. А також, якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше обєкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Київської області від 17.12.2009 р. № 4/286-09, яке набрало законної сили 11.01.2010 р., було стягнуто з ТОВ «Дослідницько-виробничий центр «Еконива» на користь ПАТ «Банк Столиця» заборгованість за кредитом в розмірі 1559698,67 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки № 20/06-К-1Z від 20.11.2006 р.

Проаналізувавши наведені вище норми законів, суд встановив, що повторне звернення стягнення на той самий предмет іпотеки за іншим рішенням суду чинним законодавством не передбачено.

Така ж позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014 р. у справі № 911/4095/13.

Як слідує з матеріалів даної справи, ПАТ «Банк Столиця» як первісний іпотекодержатель вже реалізував право на задоволення вимог до позичальника (іпотекодавця) шляхом звернення стягнення на підставі іпотечного договору від 20.11.2006 р. № 20/06-К-1Z на предмет іпотеки, належний ТОВ «Дослідницько-виробничий центр «Еконива», коли звернувся з відповідною позовною вимогою до господарського суду Київської області у справі № 4/286-09, рішення у якій про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки в установленому чинним законодавством порядку набрало законної сили.

Відтак, зважаючи на прийняте рішення господарського суду Київської області у справі № 4/286-09 від 17.12.2009 р. щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення повної суми заборгованості за кредитним договором № 20/06-К від 20.11.2006 р., колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 2996022,34 грн., з яких: сума заборгованості за простроченим кредитом - 1300000,00 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 279304,11 грн.; розмір нарахованих відсотків за кредитом - 1154743,86 грн.; розмір пені за несвоєчасне привернення відсотків - 226823,03 грн.; сума 3% річних від суми простроченого кредиту - 19553,42 грн.; сума 3% від суми прострочених відсотків - 15597,92 грн. шляхом повторного звернення стягнення на один і той же предмет іпотеки.

За таких обставин, позов ПАТ «Дельта Банк» у даній справі № 911/2789/15 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на той самий предмет іпотеки задоволенню не підлягає.

Решта доводів сторін та наданих до матеріалів справи доказів наведених вище висновків суду не спростовують.

Проте, суд вважає за необхідне відзначити, що позивачем в розрахунку заявленої до стягнення суми відсотків за простроченим кредитом було зазначено загальну суму відсотків 753952,03 грн. станом на 20.05.2014 р. та не вказано ані періодів їх нарахування, ані відсоткових ставок, за якими здійснювалося таке нарахування. Щодо решти нарахованих позивачем та заявлених до стягнення з відповідача відсотків у сумі 336147,94 грн. слід зазначити, що пунктом 1.4 іпотечного договору, на підставі якого заявлено позов, передбачено сплату винагороди за використання кредиту в розмірі 21 % річних. До даного іпотечного договору було укладено додаткові угоди №№ 1, 2, останньою з яких було передбачено внесення змін до пп. 1.4.2. іпотечного договору і забезпечення вимог по сплаті винагороди за використання кредиту встановлено в розмірі 26 % річних. Таким чином, сума заборгованості за відсотками за користування кредитом, про стягнення якої просить позивач, не може визначатися ставкою 31 % річних. Стосовно вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення суми основного боргу, слід враховувати, що згідно з ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватись пенею (неустойка), що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, і правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Між тим, при укладенні кредитного договору його сторонами не було встановлено в письмовій формі відповідальності за несвоєчасне повернення суми кредиту у вигляді пені.

Наведене також свідчить про необґрунтованість позовних вимог банку у вказаних частинах.

Стосовно поданої ТОВ «Дослідницький-виробничий центр «Еконива» заяви б/н від 12.08.2015 р. про застосування позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

На переконання відповідача, встановлені чинним законодавством строки позовної давності за вимогами у даній справі є такими, що закінчилися, з мотивів, наведених у вказаній заяві ТОВ «Дослідницький-виробничий центр «Еконива», з урахуванням того, що згідно з приписами ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами третьою, четвертою, пятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З огляду на викладене, у даному випадку позовна давність не може бути застосована до вимог ПАТ «Дельта Банк», оскільки, як зазначалось вище, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі.

За таких обставин, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишаються судом без задоволення у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 23.11.2015 р.

Головуючий суддя В.М. Бабкіна

Суддя О.В. Конюх

Суддя Т.Д. Лилак