ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа № 914/3401/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова

на ухвалу господарського суду Львівської області від 28.09.2015 р.

у справі № 914/3401/15

за позовом: першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі

1.Міністерства оборони України

2. квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова

до відповідача: приватного акціонерного товариства Київстар

про усунення перешкод в користуванні майном

За участю представників сторін:

прокуратури: ОСОБА_2 прокурор військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону України (посвідчення №033493 від 18.05.2015 р.)

позивача 1 та 2: не зявилися

відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність №69 від 29.10.2015 р.;)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.09.2015 р. (суддя А.І. Цікало) в задоволенні клопотання заступника військового прокурора Західного регіону України про відстрочення сплати судового збору відмовлено. Позовну заяву заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до приватного акціонерного товариства «Київстар» про усунення перешкод в користуванні майном та додані до неї документи повернено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі державних компаній, що не відповідає вимогам ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Крім того, суд вказав, що зі змісту позовної заяви неможливо визначити, в чому саме полягає інтерес держави, оскільки прокурор не навів жодних обставин та підстав необхідності такого представництва відповідно до вимог Закону. Окрім цього, ухвала суду обґрунтована тим, що прокурором не подано доказів оплати судового збору, у відстроченні якого, цією ж ухвалою відмовлено, а також тим, що прокурором не надіслано копії позовної заяви з додатками позивачу-1 Міністерству оборони України та позивачу-2 Квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова.

Першим заступником військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова подано апеляційну скаргу на зазначену ухвалу господарського суду. В своїй апеляційній скарзі апелянт просить скасувати винесену ухвалу та направити справу для розгляду по суті у суд першої інстанції. Стверджує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про збройні сили України» та п.3 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. №406/2011 є центральним органом виконавчої влади та головним органом у сфері оборони і військового будівництва, а КЕВ міста Львова є його структурним підрозділом та не є державною компанією. Відповідно позовна заява підписана особою, яка має право її підписувати заступником військового прокурора Західного регіону України. Скаржник зазначає, що на момент подання повернутої без розгляду позовної заяви, жодним нормативним актом не визначено поняття державної компанії. Окрім цього, прокурор зазначає, що судом не враховано, що у випадку відхилення клопотання про відстрочення судового збору, неможливо здійснити захист інтересів держави. Також апелянт звертає увагу, що згідно п.6 ч1 ст.63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи, якщо не додано доказів надсилання відповідачеві, а не позивачам у справі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що прокурором не було виконано свого обовязку щодо обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суду, а також прокурором безпідставно не було сплачено судовий збір за подання позову.

Окрім цього, представником відповідача подано клопотання про долучення ухвал Вищого господарського суду України.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу скасувати та направити для розгляду по суті в місцевий господарський суд, з огляду на таке.

Згідно ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу. У позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», прокурором органу прокуратури є заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

З матеріалів справи вбачається, що заступник військового прокурора Західного регіону України в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова звернувся до приватного акціонерного товариства «Київстар» про усунення перешкод в користуванні майном.

В оскаржуваній ухвалі місцевий господарський суд зазначив, що в даному випадку звернення до суду прокурора в інтересах держави, саме в особі зазначених органів не відповідає вимогам статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Колегія суддів вважає помилковим вказаний висновок суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовної заяви №10/2/3-660 вих.-15 від 23.09.2015 р., позивачами у даному спорі виступає Міністерство оборони України та КЕВ міста Львова.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про оборону». Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони. Серед функцій вказаного органу згідно із законом є здійснення управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно ст. 3 Закону України «Про збройні сили України» та п.3 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. №406/2011 є центральним органом виконавчої влади та головним органом у сфері оборони і військового будівництва, а КЕВ міста Львова є його структурним підрозділом.

Таким чином, Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова не є державними компаніями.

В оскаржуваній ухвалі однією з підстав повернення позову без розгляду суд вказав відсутність обґрунтування прокурором мотивів звернення до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, а також те, що зі змісту позовної заяви неможливо визначити, в чому саме полягає інтерес держави. Але при цьому суд не звернув уваги на те, що у позовній заяві прокурор наводить мотиви її подання, а саме те, що відповідач без жодних правових підстав продовжує користуватися майном позивачів, що призводить до порушення інтересів держави.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999р. «У справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді)» визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України, прокурор має право звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів держави, що відповідає також положенням статей 15 та 16 Цивільного кодексу України щодо підстав судового захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи, зокрема, шляхом визнання права власності та витребування майна.

Отже, з огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що залишивши позов без розгляду, місцевий господарський суд фактично ухилився від вирішення спору по суті, результатом розгляду якого, відповідно до ст. 82 ГПК України, може бути задоволення позову чи відмова в позові повністю або частково. Відповідно, суд ухилився від здійснення правосуддя, що суперечить ст. ст. 124, 129 Конституції України.

Що стосується повернення позовної заяви на підставі ст.56 та п.6 ч.1 ст.63 ГПК України, то необхідно зазначити таке.

Згідно ст.56, п.6 ч1 ст.63 ГПК України, позивач, прокурор зобовязані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Враховуючи те, що прокурор подає позов в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, господарсько-процесуальне законодавство не встановлює обовязку надіслання копії позовної заяви з додатками позивачам в інтересах яких подано позов. Разом з тим, при прийнятті позовної заяви та підготовки до її розгляду, суддя на підставі ст. 65 ГПК України вправі витребувати необхідні документи в учасників процесу та зобовязати вчинити певні дії, зокрема, надіслати копії позовної заяви з додатками позивачам, в інтересах яких подано позов прокурором.

Щодо відмови у клопотанні про відстрочення судового збору та повернення позовної заяви на підставі п.4 ч.1 ст.63 ГПК України, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57, п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку та розміру.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Водночас згідно ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

При цьому оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Необхідно зазначити, що в при поданні позовної заяви в суді першої інстанції, прокурор просив відстрочити сплату судового збору, а не звільнити від сплати такого, посилаючись на відсутність фінансування на сплату судового збору в Законі України «Про державний бюджет України», що підтверджує довідкою від 17.09.2015 р. № 18/2-161 вих-15, виданою військовою прокуратурою Західного регіону України.

Окрім цього, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/2093/15 від 12.11.2015 р. зазначено, що за змістом положень статті 8 Закону України «Про судовий збір» питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом.

Виходячи з вищевикладеного та наявних матеріалів справи, суд першої інстанції мав достатні та належні докази для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору.

За таких обставин, судова колегія прийшла до висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для розгляду по суті в господарський суд Львівської області.

Суд апеляційної інстанції зазначає також таке.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.10.2015 р. відстрочено сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги до 29.10.2015 р. У зазначений строк прокурор не оплатив судовий збір.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. (з наступними змінами та доповненнями), у разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який (які) не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви чи скарги. У разі перенесення цієї дати (в зв'язку з відкладенням розгляду справи або з інших причин) відповідно може бути продовжено й строк (строки), на які відстрочено або розстрочено сплату судового збору, про що господарським судом зазначається у відповідній ухвалі.

Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або залишити позов чи скаргу без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Разом з тим, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, повязаного з розглядом відповідних апеляційних скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК України.

Таким чином, розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги покладається на суд першої інстанції за наслідками вирішення спору по суті (прийняття рішення у справі).

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду Львівської області від 28.09.2015 р. у справі №914/3401/15 скасувати.

3. Справу направити для розгляду до господарського суду Львівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.11.2015 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Дубник О.П.

ОСОБА_1