РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2015Справа №910/25078/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старпласт"

до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк"

про визнання недійсними пунктів договору

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Івчук Ю.В. (дов. №б/н від 01.09.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Старпласт" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк" про визнання недійсними пунктів договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача пункти договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014, а саме 2.10, 2.10.1-2.10.4, 2.11, 211.1, 2.11.2 та друге речення пункту 2.12. є несправедливими, оскільки надають Кредитору право розірвати Договір на власний розсуд, за відсутності такого права у Позичальника, у зв'язку із чим вказані пункти договору, на думку позивача, мають бути визнані судом недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25078/15 та призначено її до розгляду на 20.10.2015 року.

За наслідками судового засідання 20.10.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 10.11.2015 у зв'язку із неявкою сторін до судового засідання.

До судового засідання 10.11.2015 з'явився представник позивача та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

Відповідач повторно не направив свого представник участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2014 між Публічним акціонерним товариством «Фортуна-Банк» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старпласт» (Позичальник) укладено договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 04КЛ/17/2027/ЮР (далі - Договір).

За умовами укладеного договору, Кредитор зобов'язувався надати грошові кошти (Кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов'язувався повернути Кредит, сплатити проценти та виконувати інші зобов'язання, передбачені цим Договором.

Відповідно до п. 2.10. Договору, Кредитор має право запропонувати Позичальнику змінити процентну ставку за Кредитом у разі настання подій,які мають безпосередній вплив на вартість (збільшення вартості) кредитних ресурсів установи Кредитора та не залежать від волі сторін. Зокрема, Кредитор має право змінити кредитну ставку за Кредитом при настанні одного з таких випадків:

2.10.1.Зміни вартості грошових ресурсів на ринку України;

2.10.2.Введення нових або збільшення існуючих податків чи інших обов'язкових платежів, що стягуються за кредитними операціями установи Кредитора;

2.10.3.Збільшення більш ніж на 3% розміру облікової ставки, встановленої Національним банком України.

Пунктом 2.10.4. Договору встановлено, що процентна ставка за користування Кредитом збільшується на 10% процентів у випадках невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань, передбачених пунктами 4.3.1., 4.3.8., 4.3.9. цього Договору.

Згідно пункту 2. 11 Договору, у разі прийняття рішення Кредитором про зміну процентної ставки за Кредитом, Сторони за ініціативою Кредитора переглядають розмір Процентів протягом 5 (п'яти) робочих днів від дати отримання Позичальником Пропозицій Кредитора, та:

2.11.1.При досягненні згоди - укладається відповідний правочин, який є невід'ємною частиною договору;

2.11.2.У разі недосягнення згоди - не пізніше ніж на 5 (П'ятий) робочий день від дати отримання Позичальником пропозицій кредитора, Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити Проценти за фактичний час користування Кредитом та можливі неустойки в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначенйх сум дія Договору вважається припиненою.

Крім того другим реченням пункту 2.12. Договору передбачено, що: «Сторони погоджуються, що остаточною підставою для визначення будь-яких грошових зобов'язань Позичальника перед Кредитором за цим договором є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою Кредитора.

Звертаючись із позовом до суду, позичальник стверджує, що пункти 2.10., 2.10.1., 2.10.2., 2.10.3., 2.10.4., 2.11.,2.11.1., 2.11.2. та друге речення пункту 2.12 Договору не відповідають вимогам ч.1, ч.2 п..6, ч.З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини 2 статті 345 Господарського кодексу України (далі -ГК України) кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Пунктами 8, 9 частини 1 статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору, а також права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Позивач вважає, що пункти договору підлягають визнанню недійсним на підставі частин 1 статей 203 ЦК України, оскільки оспорювані пункти договору не передбачають права позичальника на розірвання договору.

Проте, відсутність у договорі вказаних положень не може бути підставою для визнання цього договору недійсним.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зміст договору (як дво- або багатостороннього правочину) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Невідповідність спірних пунктів договору ТОВ «Старпласт» обґрунтовує положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пункт 6 ч. 3 цієї статті до несправедливих умов договору відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

За приписами ч. 2 ст. 18 названого вище закону мови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частина 5 цієї ж статті встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З системного аналізу статті 628 ЦК України слідує, що у зміст договору, крім погоджених сторонами умов, входять і ті положення (умови), які приймаються ними як обов'язкові в силу чинного цивільного законодавства. Тобто в договорі немає потреби дублювати положення, які є загальними для даного виду договору і передбачені у відповідних нормативних актах, оскільки сторони повинні керуватися ними незалежно від того, включені вони в договір чи ні.

Суд відзначає, що порядок зміни і розірвання договору врегульований статтями 631, 651-654 ЦК України, частиною 7 статті 180, статтею 188 ГК України.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми. Тому визнавати пункти договору недійсним на тих підставах, що останні не містять певних умов, зокрема, умов про право позичальника розірвати договір не можна.

Суд звертає увагу позивача, що за преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За приписами п. 22 ст. 1 вказаного закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється.

З системного аналізу вищевикладеного, враховуючи, що за захистом свого права, на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів» звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Старпласт» - юридична особа, суд дійшов висновку про помилкове застосування позивачем до спірних правовідносин положень вказаного закону.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд вказує, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст..111-28 ГПК України.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Старпласт" до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк" про визнання недійсними пунктів договору - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 10.11.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 16.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова