КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа№ 911/2890/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участі представників:

від позивача: Савельїчев О.В. - за дов.

від відповідача: Скоробагатько І.І. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2015

у справі №911/2890/15 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК-ЕЛЕКТРОНІКА»

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

про стягнення 385 141, 92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІК-ЕЛЕКТРОНІКА» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (далі, відповідач) про стягнення 385 141,92 грн. заборгованості за отриманий товар.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого згідно договорів про закупівлю №47-М від 13.11.2013 та №51-М від 18.11.2013 товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.08.2015 у справі №911/2890/15 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК-ЕЛЕКТРОНІКА» 385 141, 92 грн. боргу та 7 702,84 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2015 у справі №911/2890/15 та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що передані позивачем товари не відповідають умовам договорів про закупівлю товарів щодо їх якості, про що позивача було повідомлено листом №2411 від 24.06.2014.

З огляду на зазначене, апелянт стверджує, що позивач станом на теперішній час не виконав належним чином свої обов'язки за договорами про закупівлю товарів, у зв'язку з чим у відповідача на підставі статті 538 Цивільного кодексу України виникло право на зупинення виконання свого обов'язку щодо оплати поставленого товару.

Крім того, за твердженнями скаржника, судом першої інстанції були порушені процесуальні норми при розгляді справи, а саме прийнято рішення за відсутності його представника. Також, відповідач наголосив на тому, що позивачем були порушені правила поєднання позовних вимог, а тому суд першої інстанції повинен був повернути позовну заяву та додані до неї матеріали без розгляду.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» у справі №911/2890/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 20.10.2015.

16.10.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2015 у справі №911/2890/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» - без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 20.10.2015, не з'явився, 19.10.2015 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибуття у судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи відкладено на 19.11.2015.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Як підтверджується матеріалами справи, 13.11.2013 між Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІК-ЕЛЕКТРОНІКА» (постачальник) укладено Договір №47-М про закупівлю товарів (далі, Договір №47-М), відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався поставити замовнику товар, перелік та кількість якого визначено специфікацією (Додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно пункту 2.1. Договору №47-М постачальник повинен передати (поставити) замовнику товар, передбачений договором, якість якого відповідає умовам, зазначеним у технічних вимогах (Додаток №2).

Згідно з пунктом 4.1. Договору №47-М розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунки на оплату товару протягом 30 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акту приймання-передачі товарів.

Договір №47-М набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2014, або до повного виконання сторонами зобов'язань (пункт 10.1. Договору №47-М).

Також, 18.11.2013 між Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІК-ЕЛЕКТРОНІКА» (постачальник) укладений Договір №51-М про закупівлю товарів (далі, Договір №51-М), відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався поставити замовнику товар, перелік та кількість якого визначено Специфікацією (Додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно пункту 2.1. Договору №51-М постачальник повинен передати (поставити) замовнику товар, передбачений договором, якість якого відповідає умовам, зазначеним у технічних вимогах (Додаток №2).

Згідно з пунктом 4.1. Договору №51-М розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунки на оплату товару протягом 20 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акту приймання-передачі товарів.

Договір №51-М набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013, або до повного виконання сторонами зобов'язань (пункт 10.1. Договору №51-М).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Факт здійснення позивачем поставки товару згідно Договору №47-М підтверджується копіями підписаних та скріплених печатками сторін видаткових накладних від 22.11.2013 №9444, від 02.12.2013 №9646, від 05.05.2014 №2478, від 16.06.2014 №3627 (том 1, а.с. 17-20).

Факт здійснення позивачем поставки товару згідно Договору №51-М підтверджується видатковою накладною від 19.03.2014 №1356 на суму 36 630,00 грн. (том 1, а.с. 36), яка підписана та скріплена печатками сторін.

Вищезазначені видаткові накладні, які підписані уповноваженими особами сторін без будь-яких заперечень і зауважень щодо якості або кількості товару та скріплені печатками підприємств, є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин між сторонами, а відтак, є підставою виникнення у відповідача обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Крім того, заперечення відповідача про те, що його обов'язок з оплати товару не настав у зв'язку з відсутністю підписаних актів приймання-передачі товару не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки пунктами 4.1. Договорів передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунків на оплату товару протягом 20 календарних днів після отримання товару АБО після підписання сторонами акту приймання-передачі товарів.

У свою чергу, відповідач неналежним чином виконав умови Договору №47-М, здійснивши лише часткову оплату товару, що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями банківських виписок 30.12.2013, від 03.01.2014, від 12.02.2014, від 05.03.2014, від 02.04.2014, від 03.04.2014, від 04.04.2014, від 27.05.2014, від 02.07.2014, у зв'язку з чим за відповідачем рахується заборгованість по Договору №47-М у розмірі 348 511,92 грн. (том 1, а.с. 21-29).

Також, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження оплати відповідачем товару згідно видаткової накладної від 19.03.2014 №1356 на суму 36 630,00 грн.

16.06.2015 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія вих. №086/1 від 15.06.2015 з вимогою сплатити заборгованість за договорами про закупівлю у сумі 385 141,92 грн., яка відповідачем залишена без відповіді та належного реагування.

Таким чином, на момент звернення позивача з позовом до суду загальний розмір заборгованості, що рахується за відповідачем становить 385 141,92 грн.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Посилання скаржника на те, що передані позивачем товари не відповідають умовам договорів про закупівлю №47-М та №51-М щодо їх якості, а тому строк виконання зобов'язань відповідача з оплати поставленого товару не настав, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище, додатками №2 до договорів про закупівлю №47-М та №51-М визначені технічні вимоги до предмету закупівлі товарів.

Згідно пунктів 2.2. договорів про закупівлю товарів №47-М та №51-М в разі поставки товару неналежної якості, що буде встановлено у відповідності з вимогами цих договорів, постачальник зобов'язаний замінити такий товар на товар належної якості протягом 20 днів з моменту отримання повідомлення заявника, невід'ємною частиною якого має бути акт приймання товару за якістю, складений у відповідності з вимогами Інструкції № П-7 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю», затвердженою постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25 квітня 1966 року (далі, Інструкція № П-7).

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідачем в обґрунтування своїх доводів не надано суду будь-яких доказів на підтвердження невідповідності поставленого товару вимогам щодо його якості. В той же час, як уже зазначалося вище, видаткові накладні про приймання товару підписані уповноваженим представником відповідача без жодних зауважень. Крім того, відповідачем здійснювалась часткова оплата поставленого товару.

Доданий відповідачем до апеляційної скарги лист-вимога №2411 від 24.06.2014 (том 1, а.с. 67) не може бути прийнятий судом до уваги як належний та допустимий доказ звернення відповідача до позивача з претензіями щодо якості поставленого товару, оскільки скаржником не надано будь-яких доказів направлення останнього постачальнику.

Отже, строк виконання зобов'язань відповідача щодо оплати товарів, поставлених згідно договорів про закупівлю, є таким, що настав.

Доводи скаржника з приводу того, що позивачем були порушені правила об'єднання позовних вимог, оскільки кожен із договорів на закупівлю товарів є самостійною підставою виникнення господарських правовідносин, а зобов'язання за ними ґрунтуються на різних доказах, колегія суддів вважає безпідставними, адже згідно статті 58 Господарського процесуального кодексу України позивач не позбавлений права об'єднувати в одній позовній заяві кілька вимог, у той час як за змістом частини 2 пункту 3.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з АНАЛОГІЧНИХ підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

З огляду на зазначене, твердження скаржника, що суд першої інстанції повинен був повернути позовну заяву та додані до неї матеріали без розгляду на підставі пункту 5 статті 63 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки рішення було прийняте за відсутності його представника, чим порушено його процесуальні права, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.07.2015 порушено провадження у справі №911/2890/15, розгляд справи призначено на 31.08.2015, зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву. Факт отримання відповідачем вказаної ухвали підтверджується поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи (том 1, а.с. 4).

Таким чином, відповідач у передбаченому законом порядку повідомлявся судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, однак, у судове засідання, призначене на 31.08.2015, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Згідно статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це їх право, а не обов'язок, справа може розглядатися без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджала всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд правомірно розглянув справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, неявка відповідача у судове засідання не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідачем у апеляційній скарзі не наведено будь-яких доказів, які б спростовували наведені у рішенні суду обставини.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2015 у справі № 911/2890/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2015 у справі № 911/2890/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2890/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх