РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/25744/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр»

до Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»

про стягнення 225 568, 06 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Юхно В.І. за довіреністю № 2-53д від 25.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» (далі - відповідач) про стягнення 225 568, 06 грн., з яких 224 739, 30 грн. основного боргу, 89, 89 грн. пені, 738, 87 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він поставив відповідачу товар, який останнім не був оплачений в повному обсязі, внаслідок чого за ним утворився борг перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25744/15, розгляд справи призначено на 27.10.2015 р.

22.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву № 3287 від 20.10.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі 89, 89 грн., 3% річних в сумі 738, 87 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 3 383, 52 грн. та розглянути спір без його участі за наявними у справі матеріалами.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечив, оскільки вважає, що сторонами в п. 4.1. Договору, невід'ємною підставою до оплати поставленого товару визначено рахунок на оплату товару. На думку відповідача, вказаний рахунок має бути наданий покупцю постачальником, і лише в разі виконання умов, визначених в п. 4.1. Договору, проводиться оплата на умовах, зазначених у Специфікації. Проте, за твердженням відповідача, оскільки позивачем не було пред'явлено рахунок на оплату поставленого товару, що є невиконанням зобов'язань самим постачальником, відповідач правомірно затримав оплату отриманого товару, і вже після того, як позивач звернувся до суду, така оплата за поставлений товар була відповідачем проведена в добровільному порядку згідно платіжного доручення № 2231 від 15.10.2015 р. в сумі 224 739, 30 грн. Звернення позивача до суду з даним позовом розцінено відповідачем саме як вимога до оплати за поставлений товар, у зв'язку з чим відповідач вважає, що ним не було порушено зобов'язання за укладеним між сторонами договором в частині строків оплати отриманого товару.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. суд відклав розгляд заяви позивача № 3287 від 20.10.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 18.11.2015 р.

17.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання № 3369 від 16.11.2015 р., відповідно до якого позивач просив суд припинити провадження у справі в частині стягнення сплаченої відповідачем суми основного боргу у розмірі 224 739, 30 грн. у зв'язку з відсутністю предмета спору, стягнути з відповідача пеню в сумі 89, 89 грн. та 3% річних в сумі 738, 87 грн., постановити ухвалу про повернення судового збору в сумі пропорційній сумі стягнення за яким припинено провадження та стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору, що залишаються неповернутими, а також розглянути спір без участі позивача за наявними у справі матеріалами.

В судове засідання 18.11.2015 р. представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Так, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

При цьому, розглянувши в судовому засіданні 18.11.2015 р. заяву позивача № 3287 від 20.10.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 89, 89 грн., 3% річних в сумі 738, 87 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 3 383, 52 грн., суд дійшов висновку, що фактично за своїм змістом означена заява є заявою про відмову від позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 224 739, 30 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України до прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Зі змісту наданої позивачем заяви не вбачається, що позивач обізнаний з наслідками відмови від позовних вимог в частині стягнення основного боргу, в судове засідання повноважний представник позивача не з'явився, що позбавило суд можливості роз'яснити позивачу наслідки відповідної процесуальної дії, як того вимагає ч. 2 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

За таких обставин, з метою недопущення порушень прав і охоронюваних законом інтересів позивача, суд не приймає відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 224 739, 30 грн. та залишає подану позивачем заяву № 3287 від 20.10.2015 р. без задоволення, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в редакції первісно заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 18.11.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.07.2015 р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено Договір поставки № 608/15 різців в асортименті (закупівлі товару за власні кошти), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в Специфікації, що додається до Договору і є його невід'ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість Договору вказується у Специфікації (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем після пред'явлення постачальником рахунка на оплату та підписаного сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у Специфікації.

За умовами п. 5 Специфікації до Договору, відповідач зобов'язаний оплатити вартість отриманого товару по факту поставки протягом 20 календарних днів з дати поставки товару.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що до рахунка додаються: підписаний уповноваженими представниками сторін акт приймання-передачі товару або видаткова накладна.

Листом № 7-6249 від 15.07.2015 р. відповідач звернувся до позивача з проханням відпустити у липні поточного року продукцію згідно Договору № 608/15 від 14.07.2015 р. на загальну суму 224 739, 30 грн.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу через його представника Яремченко Д.В., який діяв на підставі довіреності № 541 від 15.07.2015 р., товар на загальну суму 224 739, 30 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № ЗП-00003756 від 16.07.2015 р., підписаною представниками обох сторін без зауважень та заперечень.

Проте, відповідач в обумовлені Специфікацією до Договору строки отриманий товар не оплатив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 224 739, 30 грн., на підставі чого останній вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що після порушення провадження у справі відповідач оплатив заборгованість в сумі 224 739, 30 грн. на підставі платіжного доручення № 2231 від 15.10.2015 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення пені та 3 % річних підлягають задоволенню, проте як провадження з розгляду вимог про стягнення основного боргу слід припинити, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, у Специфікації до Договору сторони визначили умови оплати товару, а саме: оплата по факту поставки протягом 20 календарних днів з дати поставки товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження у справі відповідачем було оплачено основний борг в сумі 224 739, 30 грн. на підставі платіжного доручення № 2231 від 15.10.2015 р.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Як на тому наголошено в п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідачем було сплачено основний борг в сумі 224 739, 30 грн., суд дійшов висновку про припинення в цій частині позовних вимог провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 89, 89 грн. пені, слід зазначити наступне.

Так, згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Пунктом 7.11. Договору сторони передбачили, що за порушення строків оплати покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0, 001% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Позивачем нараховано пеню в сумі 89, 89 грн. за період з 06.08.2015 р. по 14.09.2015 р.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що він є арифметично вірним.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 738, 87 грн. за період з 06.08.2015 р. по 14.09.2015 р.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу 3 % річних в сумі 738, 87 грн., розрахунок яких є вірним.

Таким чином, заявлені позовні вимоги про стягнення пені та 3 % річних мають бути задоволені.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині того, що ним не були порушені строки оплати отриманого товару через ненадання позивачем рахунку згідно з п. 4.1. Договору, з наступних підстав.

Як зазначалось судом вище, п. 4.1. Договору сторони передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем після пред'явлення постачальником рахунка на оплату та підписаного сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у Специфікації.

Аналізуючи зміст вищевказаного пункту Договору, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що факт поставки позивачем визначеної товару на суму 224 739, 30 грн. підтверджується видатковою накладною № ЗП-00003456 від 16.07.2015 р., яка з боку відповідача підписана без зауважень та заперечень.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положенню «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Судом встановлено, що надана в обґрунтування позовних вимог видаткова накладна оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» і Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», містить всі обов'язкові реквізити, а відтак документом, що підтверджує здійснення відповідної господарської операції.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що до рахунка додаються: підписаний уповноваженими представниками сторін акт приймання-передачі товару або видаткова накладна.

Докази того, що при підписанні спірної видаткової накладної відповідач не отримав рахунку в матеріалах справи відсутні. Умовами договору не передбачено, що рахунок для оплати поставленої партії товару виставляється покупцю окремо, шляхом вручення чи надсилання.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно з ч. 1 ч. 613 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами п. 5 Специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору, передбачено, що оплата товару здійснюється по факту поставки протягом 20 календарних днів з дати поставки товару.

Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що відповідач не міг виконати свого обов'язку із оплати товару до отримання рахунку, оскільки умовами Договору та Специфікацією до Договору визначено поточний рахунок продавця, на який мають перераховуватись кошти та термін оплати отриманого товару.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статі 613 цього кодексу, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку сплатити поставлену позивачем продукцію.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги про стягнення пені та 3 % річних підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення пені та 3 % річних, вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на відповідача. При цьому, витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, по яким суд припинив провадження у справі покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій останнього.

З наведених підстав, а також з урахуванням того, що ст. 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено повернення судового збору в разі припинення провадження у справі, суд відмовляє у клопотанні позивача в частині повернення судового збору, сплаченого ним відносно позовних вимог, щодо розгляду яких суд вирішив припинити провадження.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині розгляду вимог про стягнення 224 739 (двісті двадцять чотири тисячі сімсот тридцять дев'ять) грн. 30 коп. основного боргу.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» (69063, місто Запоріжжя, вулиця Дзержинського, будинок 2; ) 89 (вісімдесят дев'ять) грн. 89 коп. пені, 738 (сімсот тридцять вісім) грн. 87 коп. 3% річних та 3 383 (три тисячі триста вісімдесят три) грн. 52 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака