ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

18 листопада 2015 р. Справа № 902/1334/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро", м.Монастирище, Черкаська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження", смт Дашів, Іллінецький район, Вінницька область

про стягнення 199 650,79 грн за договором поставки засобі захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р.

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 1/С/Д/А від 25.11.2014 р., посвідчення № 325 дійсне до 31.12.2015 р.

відповідач: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 03.11.2015 р., паспорт серії АА № 265265 виданий Іллінецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 21.06.1996 р.

ВСТАНОВИВ :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" про стягнення 199 650 грн 79 коп. заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р., з яких 67 229 грн 10 коп. - основної заборгованості, 40 688 грн 05 коп. - пені, 39 563 грн 86 коп. - 30 % річних та 52 169 грн 78 коп. - інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 25.09.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1334/15 та призначено до розгляду на 15.10.2015 р.

В зв'язку з невиконанням відповідачем вимог суду щодо надання витребуваних доказів розгляд справи ухвалою від 15.10.2015 р. відкладено до 29.10.2015 р., а ухвалою суду від 29.10.2015 р. до 18.11.2015 р.

18.11.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про витребування від позивача оригіналу договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р.

За клопотанням позивача від 09.11.2015 р., яке задоволено судом ухвалою від 09.11.2015 р., справа у відповідності до приписів ст.741 ГПК розглядається в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 18.11.2015 р. судом оголошено перерву з метою оформлення представником відповідача клопотання про витребування доказів в письмовому вигляді.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування від позивача оригіналу Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. для огляду в судовому засіданні проти задоволення якого заперечує представник позивача суд дійшов висновку про його відхилення виходячи з наступних міркувань.

Нормативне регулювання процедури витребування доказів за клопотанням сторони здійснено в ст.38 ГПК України відповідно до ч.ч.1, 2 якої сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Оцінивши подане відповідачем клопотання на відповідність вказаній вище процесуальній нормі суд дійшов висновку про те, що останнє йому не відповідає, оскільки, з поміж-іншого, не містить викладу обставин щодо перешкоджання наданню витребуваного доказу та посилання на обставини, які може підтвердити цей доказ.

Відхиляючи вказане клопотання суд зауважує, що в судовому засіданні 15.10.2015 р. було оглянуто оригінал Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. та встановлено його ідентичність тому який знаходиться в матеріалах справи про що зроблено відповідна відмітка на примірнику копії відповідного Договору (а.с.19-22, т.1).

Огляд оригіналів документів в судовому засіданні також зафіксовано в протоколі судового засідання від 15.10.2015 р.

Представник позивача в засіданні суду позовні вимоги підтримав повністю мотивуючи обставинами викладеними в позовній заяві з посиланням на докази подані в обґрунтування останнього.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву та в засіданні суду проти позову заперечує та просить в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

29.07.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" (Покупець) укладено договір поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ (а.с.19-22, т.1).

За умовами договору Постачальник зобов'язується продати та поставити у строки передбачені договором Покупцю засоби захисту рослин, а Покупець зобов'язується приймати і оплачувати вартість Товару згідно прядку визначеного договором. Поставка Товару здійснюється за рахунок Постачальника згідно замовлень Покупця, за умови наявності Товару на складі Постачальника. Замовлення можуть подаватись шляхом надіслання Постачальнику відповідних повідомлень електронною поштою, факсом або поштою (п.1.1 Договору).

Асортимент, номенклатура, кількість, ціна, яка визначається в національній валюті України та характеристика Товару визначається сторонами на підставі замовлення Покупця та виходячи з наявності Товару на складі і вказується у відповідній Специфікації та видаткових накладних. Кожна Специфікація підписується сторонами, додається до Договору та є його невід'ємною частиною (п.п.1.2, 3.1 Договору).

Сторони домовились, що остаточна ціна Договору визначається виходячи із загальної вартості замовленого і поставленого Товару, згідно підписаних сторонами Специфікацій та видаткових накладних на Товар і період дії Договору. У разі приймання Покупцем Товару, що не вказаний в Договорі, Покупець тим самим надає згоду, щодо ціни, кількості та асортименту прийнятого ним Товару зазначеної в видатковій накладній (п.п.3.2, 3.5 Договору).

Пунктом 4.1 Договору сторони домовились, що оплата Товару Покупцем здійснюється у безготівковій формі, за ціною та у строки, вказані в Специфікації, видаткових накладних шляхом перерахування вартості товару на поточний банківський рахунок Постачальника в термін зазначений в Специфікації до Договору. Остаточний розрахунок за весь поставлений по Договору Товар Покупець зобов'язаний здійснити не пізніше як до 30 вересня 2013 року.

Разом з підписанням Договору сторонами було підписано специфікацію № 1 від 29.07.2013 р. відповідно до якої Постачальник зобов'язаний поставити Покупцю засоби захисти рослин на загальну суму 67 229,10 грн з ПДВ зі сплатою вартості поставленого товару до 30.09.2013 р. (а.с.23, т.1).

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що Покупець на умовах Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. 29.07.2013 р. отримав від Постачальника на підставі довіреності № 14 від 29.07.2013 р. на головного агронома ОСОБА_3 Товар на загальну суму 67 229,10 грн, що підтверджується обопільнопідписаними сторонами видатковими накладними № 5064 від 29.07.203 р. на суму 2 666,70 грн, № 5065 від 29.07.2013 р. на суму 64 562,40 грн (а.с.24-25, 27, т.1).

19.08.2014 р. Постачальник поставив Покупцю Товар на суму 67 229,10 грн, що підтверджується видатковою накладною від 19.08.2014 р. № 5420 та довіреністю № 17 від 19.08.2013 р. (а.с.26, 28, т.1).

Матеріалами справи стверджується, що 19.08.2013 р. Покупець за видатковими накладними (повернення) № ВП-0000007 від 19.08.2013 р. та № ВП-0000008 від 19.08.2013 р. повернув Постачальнику Товар на загальну суму 67 229,10 грн (а.с.30-31, т.1).

З врахуванням наведеного вище Постачальником загалом було поставлено Покупцю Товар на суму 134 458,20 грн, який було частково повернуто останнім на суму 67 229,10 грн (2 666,70 + 64 652,40 + 67 229,10 - 64 652, 40 - 2 666,70).

Доказом того, що Товар було поставлено на умовах Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р. та специфікації № 1 від 29.07.2013 р. є посилання на нього у видаткових накладних вказаних вище.

Таким чином, за умовами Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. відповідач в строк до 30.09.2013 р. повинен був оплатити позивачу вартість отриманого Товару на загальну суму 67 229,10 грн, що ним виконано не було.

Суд зауважує, що факт поставки товару та повернення його частини на вказані вище суми не заперечується представниками сторін.

Оскільки відповідач в строк визначений Договором та специфікацією № 1до Договору не здійснив оплату вартості отриманого товару, позивач 07.08.2015 р. звернувся до відповідача з претензією № 1-2015/А/П від 15.07.2015 р. з вимогою сплатити заборгованість, яка виникла на підставі Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р., яка за твердженням позивача останнім залишена без відповіді та оплати (а.с.32-35, т.1).

Нездійснення відповідачем оплати за отриманий товар в добровільному порядку стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. між ними виникли зобов'язання, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось судом вище умовами Договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р., а саме п.4.1 передбачено, що остаточний розрахунок за весь поставлений по Договору Товар Покупцем зобов'язаний здійснити не пізніше як до 30 вересня 2013 року.

Пунктом 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" наголошено, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Отже кінцевий строк проведення розрахунків за отриманий по Договору Товар становить 29.09.2013 р.

Так як відповідач не здійснив розрахунку у встановлений договором строк починаючи з 30.09.2015 р. останній є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 67 229 грн 10 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимогу позивача про стягнення з відповідача 40 688 грн 05 коп. - пені та 39 563 грн 86 коп. - 30 % річних за період з 30.09.2013 р. по 15.09.2015 р. і 52 169 грн 78 коп. - інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року.

За результатами розгляду вказаних вимог суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 7 Договору сторони досягли домовленості щодо відповідальності сторін за неналежне виконання договору.

Відповідно до п.4.1 Договору у разі прострочення строків оплати Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов'язань (п.7.3 Договору).

Також сторони домовились, що відповідно до ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, Покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 30 % річних від простроченої (неоплаченої) суми (п.7.5 Договору).

Сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим Договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 ГК України. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим Договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а кредитор за зобов'язанням може звернутись з вимогою про стягнення штрафних санкцій за Договором в межах строку загальної позовної давності передбаченої ст.257 ЦК України (п.7.8 Договору).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 30 % річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіркою правильності розрахунку 30 % річних за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора судом не виявлено помилок у проведеному обрахунку, що свідчить про обґрунтованість заявленої до стягнення суми в цій частині з врахуванням положення п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" відповідно до якої якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Здійснивши перевірку правильності нарахування сум пені та інфляційних втрат судом виявлено помилки, які полягають у невірному визначенні позивачем кінцевих сум за вказаними вимогами.

Зокрема, при перерахунку пені судом отримано 41 153,42 грн, в той час як позивачем заявлено до стягнення 40 688,05 грн.

Таким чином в частині вимоги про стягнення пені судом отримано більше значення ніж вказав у своїй заяві позивач, однак із врахуванням того, що визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача, а заяви про збільшення розміру позовних вимог останнім не подавалось суд задовольняє зазначену вимогу в розмірі вказаному позивачем.

Щодо заявлених інфляційних втрат нарахованих позивачем за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року в сумі 52 169 грн 78 коп., то суд зазначає наступне.

Відповідно до норм чинного законодавства, а саме ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

В п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається з статистичних даних індекс інфляції за період липень-серпень 2015 року становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція, однак позивач не включив вказані місяці до періоду прострочення у своєму розрахунку інфляційних втрат, що відповідно до вказаних вище приписів чинного законодавства є не вірним.

При цьому із врахуванням наведеного вище судом критично оцінюються твердження позивача про невключення до періоду прострочення інфляційних втрат липня-серпня 2015 року мотивоване його необізнаністю із індексами інфляції за вказані місяці на момент подачі позову, позаяк вказана інформація з огляду на її офіційне оприлюднення є загальнодоступною.

За результатами здійсненого судом розрахунку інфляційних втрат за весь період прострочки заявлений позивачем в позовній заяві: з 01.10.2013 р. по 15.09.2015 р. (оскільки кінцевою датою заявленої прострочки позивачем в розрахунку вказано 15.09.2015 р.) судом отримано суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 50 056,46 грн.

Таким чином інфляційні втрати в сумі 2 113,32 грн заявлені безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства, а тому в їх задоволенні в цій частині слід відмовити, задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат частково в сумі 50 056,46 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду допустимих та переконливих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, інфляційних втрат, 30 % річних та пені, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Суд зауважує, що заперечуючи проти заявленого позову відповідач посилається на наступні обставини:

- у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ "Седна-Агро" в розділі статус відомостей про юридичну особу міститься запис "відомості відсутні";

- договір поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. між сторонами не укладався, оскільки згідно проведеного на підприємстві службового розслідування з'ясовано, що копії чистих аркушів з накладенням печатки та за підписом керівника іншою особою передавались бухгалтером підприємства довіреній особі керівника відповідача - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, з яким у керівника відповідача були партнерські стосунки;

- товарно-матеріальні цінності отримані від позивача для фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 перебувають на відповідальному зберіганні на складі відповідача і можуть бути передані власнику товарно-матеріальних цінностей;

- договір поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. не відповідає приписам ст.203 ЦК України та ст.ст.180, 181 ГК України;

- укладення договору поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. не мало ніякого сенсу, оскільки підприємство мало свої насіннєві засоби та інших постачальників ЗЗР.

Надавши оцінку вказаним вище доводам відповідача щодо заявленого позову, викладеним у відзиві на позовну заяву та усних поясненнях підтриманих в судовому засіданні суд оцінює їх критично, оскільки останні є юридично неспроможними, взаємно суперечливими, надуманими та непереконливими виходячи з наступних міркувань.

Зокрема, запис у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців "відомості не підтверджено" лише свідчить про невиконання позивачем обов'язку встановленого ч.11 ст.19 Закону України " Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців" у відповідності до якого юридична особа зобов'язана подавати (надсилати) щороку протягом місяця, що настає за датою державної реєстрації, починаючи з наступного року, державному реєстратору для підтвердження відомостей про юридичну особу реєстраційну картку про підтвердження відомостей про юридичну особу.

Невиконання даного обов'язку не тягне для юридичної особи негативних наслідків, як то припинення державної реєстрації тощо, а тому не може свідчити про недійсність чи неукладеність договорів з її участю.

Посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" про те, що договір поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. між сторонами не укладався, а отримання товарно-матеріальних цінностей здійснювалось для Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 грунтується виключно на твердженнях відповідача, які не обгрунтовані жодним доказом.

Як вбачається з наявних в справі матеріалів Товар отримувався безпосередньо Товариством з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на підставі довіреностей виданих відповідачем на ім'я його головного агронома ОСОБА_3 згідно видаткових накладних від 29.07.2014 р. та від 19.08.2014 р. (в яких одержувачем Товару зазначено саме ОСОБА_3Г.), які засвідчують встановлений факт здійснення господарських операцій та договірних відносин

Суд зауважує, що як довіреності так і видаткові накладні містять всі необхідні реквізити встановлені ч.1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а також, крім підписів уповноважених осіб, містять відбитки гербових печаток контрагентів.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідачем не надано жодного доказу того, що даний Товар було передано чи планувалось передати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, а також перебування Товару на його відповідальному зберіганні.

При цьому суд зауважує, що зобов'язаними сторонами у спірному правовідношенні згідно умов Договору являються Товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (Постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" (Покупець).

Матеріали справи не містять доказів внесення змін до вказаного Договору чи укладення нового Договору відповідно до якого було б здійснено заміну сторони (Покупця, боржника) у даному правовідношенні з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, а тому доводи відповідача в цій частині є непереконливими та необгрунтованими.

Посилання відповідача на невідповідність Договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. вимогам ст.203 ЦК України та ст.ст.180, 181 ГК України також відхиляється судом виходячи з такого.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В п.2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що суд з урахуванням практики розгляд спорів про визнання правочинів недійсними зазначає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України).

За змістом ч. 3 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

За приписами ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). ОСОБА_3 одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Статтями 655, 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 3-502гс15.

Враховуючи те, що сторонами за Договором поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. було безпосередньо вчинено дії щодо передачі та прийняття Товару у суду відсутні підстави для оцінки вказаного Договору як неукладеного.

Суд зазначає, що ні у відзиві, ні в усних поясненнях відповідачем не було вказано, якій саме нормі чинного законодавства суперечить вказаний договір в контексті його недійсності.

Слід вказати, що зважаючи на те, що Договір поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. належить до категорії оспорюваних матеріали справи не містять судового рішення щодо визнання останнього недійсним.

Щодо доводів з посиланням на відсутність пронумерованих сторінок в Договорі по позову, підписів уповноважених представників сторін та про відсутність печаток сторін на кожній сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Як вбачається із наявного у справі Договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. останній скріплено гербовими печатками сторін, містить підписи із зазначенням посад підписантів (директор ТОВ "Седна Агро" ОСОБА_5 та директор ТОВ "ДСП "Відродження" ОСОБА_6А.).

Окрім того, суд зауважує, що нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку сторін за правочином вчинення дій щодо нумерації сторінок договору, проставляння підписів та печаток на кожній сторінці договору, який містить більше ніж одну сторінку.

Таке оформлення договору є їх правом та вчинюється за обопільною домовленістю.

Виходячи з аналізу наведених вище норм чинного законодавства суд приходить до переконливого висновку про те, що відсутність такого оформлення зі сторони контрагентів договору не тягне за собою його недійсності, неукладеності чи нікчемності.

Крім того, при огляді оригіналу даного Договору в засіданні суду, останнім не виявленого його неідентичності з тією копією яка знаходиться в матеріалах справи чи будь-яких ознак яки б могли слугувати підставою для виникнення сумнівів в волевиявленні сторін при його укладенні.

Посилання відповідача на приписи ст.ст.180, 181 ГК України, а також термінологічне значення слова "єдиний", як на підставу своїх заперечень в цій частині щодо неукладеності відхиляється судом оскільки на думку суду, з урахуванням наведеного вище, грунтується на хибному тлумаченні останнім зазначених норм права.

Також не приймається судом до уваги твердження відповідача про відсутність необхідного інтересу в укладенні Договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р., позаяк вказане не спростовує факт його укладення, отримання за ним Товару та наявності боргу перед позивачем.

Посилання відповідача здійснені в усному порядку в судовому засіданні на те, що Договір поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. не підписувався директором товариства, оцінюється судом критично оскільки на підтвердження вказаному суду не надано жодного доказу, як і не ініційовано проведення відповідної судової експертизи.

Посилаючись на вказаний факт відповідач не спростував того, що як вказувалось вище, вказаний договір було скріплено гербовою печаткою товариства, а подальші дії свідчать про те, що вказаний договір виконувався сторонами.

З врахуванням наведеного вище суд дійшов переконливого висновку про безпідставність та необгрунтованість доводів відповідача, які не можуть слугувати підставою для його звільнення від цивільно-правової відповідальності за порушення умов Договору.

Відхиляючи доводи відповідача суд звертає увагу на те, що останнім не було подано жодних доказів, які вимагались від нього ухвалами суду, в т.ч. і щодо його фінансового стану і не обгрунтовано причин неподання витребуваних доказів при тому, що останній належним чином повідомлявся про дату, час та місце судових засідань.

Окрім того слід вказати, що представник відповідача ознайомлювався з матеріалами справи 03.11.2015 р., що свідчить про достатність часу для належної підготовки останнього до судового засідання.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

При розподілі судових витрат судом враховано, що відповідно до п.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Судом встановлено, що в підтвердження факту надання послуг саме адвокатом позивачем надано довір № 5 від 14.07.2015 р. про надання правової допомоги та ведення справи в господарському суді адвокатом ОСОБА_7, акт прийому-передачі виконаних робіт № 1 від 16.09.2015 р., рахунок на оплату послуг адвоката № 5 від 16.09.2015 р. в сумі 7 980,00 грн - гонорар за надання адвокатських послуг відповідно до договору № 5 від 14.07.2015 р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 345 від 19.10.2009 р. та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України (оригінали вказаних документів оглянуто судом в засіданні).

Згідно з приписами п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи час витрачений адвокатом на розгляд справи, кількість судових засідань з участю адвоката (судове засідання яке відбулось 15.10.2015 р. та 18.11.2015 р, оскільки в судовому засіданні 29.10.2015 р. брав участь представник позивача ОСОБА_8А.), складність заявленого позову та ціну позову (поставка товару за належно оформленими 3 видатковими накладним на підставі договору без проведення часткових оплат зі сторони відповідача), суд дійшов висновку про покладення на відповідача витрат понесених позивачем за надані послуги адвоката в розмірі 3 000,00 грн.

Крім того, при розподілі судових витрат, судом враховано положення норм чинного законодавства щодо повернення позивачу з Державного бюджету України сплаченого судового збору.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України " Про судовий збір" в разі зменшення розміру позовних вимог абовнесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Судом встановлено, що при зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у більшій сумі ніж передбачено чинним законодавством на 0,01 грн.

Так, виходячи із ціни позову в розмірі 199 650,79 грн позивач мав сплатити з урахуванням приписів Закону України "Про судовий збір" 2 994,76 грн, натомість ним сплачено 2 994,77 грн.

Представником позивача не подано клопотання про повернення з Державного бюджету України зайво сплаченої суми судового збору в зв'язку зі сплатою його в більшому розмірі ніж передбачено, з огляду на що дане питання не вирішується судом в даному судовому засіданні, що не позбавляє права останнього звернутись в подальшому до суду з відповідним клопотанням.

18.11.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження", вул.40-річчя Жовтня, 1, смт Дашів, Іллінецький район Вінницька область (ідентифікаційний код 36928121) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро", вул.Леніна, 3, м.Монастирище Черкаська область (ідентифікаційний код 33143734) - 67 229 грн 10 коп. - боргу, 40 688 грн 05 коп. - пені, 39 563 грн 86 коп. - 30 % річних, 50 056 грн 46 коп. - інфляційних втрат, 2 963 грн 06 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору, 3 000 грн 00 коп. - відшкодування витрат на послуги адвоката.

3. В стягненні 2 113 грн 32 коп. інфляційних втрат відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23 листопада 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.