ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Справа № 924/741/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Іванової Л.Б.
суддівГольцової Л.А. (доповідач), Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Агрофірма "Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 29.07.2015
у справі№ 924/741/14
Господарського судуХмельницької області
за позовомДочірнього підприємства "Агрофірма "Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам"
доДержавного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної Академії аграрних наук України"
прозобов'язання виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30 виробництва сільськогосподарської продукції
за участю представників:

позивача: повідомлений, але не з'явився;

відповідача: Ігнатенко О.В., дов. від 30.04.2015; Кобза В.М., дов. від 12.07.2014;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 20.08.2014 у справі №924/741/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Субботіна Л.О., судді - Магера В.В., Музика М.В.) позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано відповідача виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30 виробництва сільськогосподарської продукції, укладеного між позивачем та відповідачем, а саме надати можливість виробництва сільськогосподарської продукції позивачу на земельних ділянках сільськогосподарського призначення загальною площею 1929,0 га (ріллі) та забезпечити в будь-який час вільний доступ позивача до зазначених земельних ділянок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Юрчук М.І., судді - Філіпова Т.Л., Крейбух О.Г.) рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.08.2014 у справі № 924/741/14 скасовано в частині зобов'язання відповідача виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30 виробництва сільськогосподарської продукції та в цій частині прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.08.2014 у справі №924/741/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.08.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 у справі № 924/741/14 скасовано в частині позовних вимог про зобов'язання ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної Академії аграрних наук України" виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30 виробництва сільськогосподарської продукції, укладеного між ДП "Агрофірма "Луга-Нова" ПП "Універсам" та ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної Академії аграрних наук України", а саме надати можливість виробництва сільськогосподарської продукції ДП "Агрофірма "Луга-Нова" ПП "Універсам" на земельних ділянках сільськогосподарського призначення загальною площею 1929,0 га (ріллі) та забезпечити в будь-який час вільний доступ ДП "Агрофірма "Луга-Нова" ПП "Універсам" до зазначених земельних ділянок. В цій частині справу № 924/741/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області. В іншій частині позову рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.08.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 у справі № 924/741/14 залишено без змін.

За наслідками повторного розгляду справи, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2015 у справі № 924/741/14 (суддя - Смаровоз М.В.) в позові відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Саврій В.А., судді - Дужич С.П., Мамченко Ю.А.) рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2015 у справі № 924/741/14 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати на прийняти нове рішення, яким позов задовольнити шляхом зобов'язання відповідача виконати умови п.п. 4.2.1, 4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30, укладеного з позивачем.

Також, позивач надав додаткові обґрунтування до касаційної скарги.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, просить прийняте у даній справі оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що між позивачем (Сільськогосподарський товаровиробник) та відповідачем (Господарство) 18.04.2012 укладений договір № 30 виробництва сільськогосподарської продукції, за умовами якого Господарство надало згоду на виробництво, а Сільськогосподарський товаровиробник на свій ризик зобов'язався виробити сільськогосподарську продукцію (виробництво) та провести розрахунки із Господарством. Виробництво здійснюється на виробничих потужностях Господарства.

Пунктом 1.4 договору визначена характеристика виробництва: підготовка ґрунту (оранка, дискування тощо), посів насіння сільгоспкультур, підживлення добривами, внесення засобів захисту рослин, збирання вирощеного урожаю сільгоспкультур, переробка, перевезення, зберігання урожаю (сільгосппродукції), персонал, матеріально - технічні ресурси (засоби захисту рослин, добрива, насіння, паливно-мастильні матеріали тощо), техніка Сільськогосподарського товаровиробника та Господарства.

Відповідно до п. 1.5 договору місце та площі виробника (виробничих потужностей, що використовуються) складають земельна ділянка на землях Проскурівської сільської ради загальною площею 1929 га (ріллі), які знаходяться у користуванні Господарства на підставі Державних актів на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ХМ №002872 від 24.02.1998.

Строк виробництва - 5 років (п. 1.6 договору).

Згідно п. 1.7 договору, вироблена продукція (в тому числі незавершене виробництво - посіви) є власністю Сільськогосподарського товаровиробника. Витрачені за цим договором матеріально-технічні ресурси Сільськогосподарського товаровиробника є його власністю протягом усього строку дії.

Відповідно до п. 4.2.1 договору, Господарство зобов'язане надати можливість виробництва сільськогосподарської продукції Сільськогосподарському товаровиробнику на земельних ділянках сільськогосподарського призначення загальною площею 1929 га (ріллі). Господарство зобов'язане всіляко сприяти Сільськогосподарському товаровиробнику у виробництві за цим договором, забезпечити в будь-який час вільний доступ Сільськогосподарському товаровиробнику до зазначених земельних ділянок (п. 4.2.5 договору).

В подальшому, сторонами підписано додатки № 4 та № 5 до договору від 18.04.2012 № 30, якими уточнено фактичний розмір посівних площ земельної ділянки, яка використовується позивачем, а саме - 1106 га, посіяно ярого ячменю - 359 га (додаток № 4), всього 1929 га, в тому числі ярий ячмінь - 200 га (додаток № 5).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як вірно зазначили суди, позивач послався на: 1) акт від 28.04.2014, підписаний представниками позивача та працівниками відповідача; 2) лист ДП ДГ "Проскурівка" від 02.10.2013 № 91; 3)висновок від 03.04.2014 Ярмолинецького РВ УМВС України в Хмельницькій області за результатами розгляду звернення позивача з приводу перешкоджання керівництвом відповідача у здійсненні його господарської діяльності; 4) довідку штабу Хмельницької самооборони і народного контролю; 5) листи прокуратури Хмельницької області від 10.06.2014 № 07/1-1857-14, Ярмолинецького РВ УМВС України від 09.04.2014 № 2511, прокуратури Рівненського району від 29.04.2014 №168-2014; 6) лист позивача від 14.04.2014 № 754. На переконання позивача, зазначеними документами підтверджується не виконання відповідачем п.4.2.1 та п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30.

Вирішуючи спір у справі, суди попередніх інстанцій дійшли прямо протилежних висновків щодо підставності і ґрунтовності позовних вимог в частині зобов'язання виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30. Так, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в зазначеній частині, натомість суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду і відмовляючи в позові, вирішив, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем умов п.4.2.1, п.4.2.5 договору від 18.04.2012 № 30.

Підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції стало порушення судами обох інстанцій приписів ст. 42, 43, 47, 43, 82, 99, 101 ГПК України. Зокрема, суд першої інстанції під час вирішення спору надав оцінку та прийняв до уваги лише докази позивача, тоді як апеляційний господарський суд при перегляді рішення в апеляційному порядку зважав, в свою чергу, виключно на позицію відповідача.

Крім того, судом апеляційної інстанції досліджувалось питання та надавалась оцінка виконання позивачем умов договору від 18.04.2012 № 30, втім предметом позовних вимог є зобов'язання відповідача виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору № 30 і питання належного виконання умов зазначеного договору позивачем може бути предметом іншого судового розгляду; приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати умови п.4.2.1, п.4.2.5 договору № 30, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, якими документами підтверджуються доводи відповідача.

Згідно зі ст. 11112 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст.526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Здійснюючи розгляд справи, суди дійшли висновку, що в договорі (пунктах 4.2.1, 4.2.5) сторони не узгодили конкретного обов'язку відповідача, а позивачем, в обґрунтування даної позовної вимоги не зазначено, в чому саме полягає порушене право, що унеможливлює встановлення предмету доказування в цій частині. Оскільки зі змісту наведених пунктів договору не вбачається, яким чином має виконуватись обов'язок надавати можливість виробництва сільськогосподарської продукції та як конкретно мав би забезпечуватися в будь-який час вільний доступ до земельних ділянок, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, встановлених господарським та цивільним законодавством, оскільки така вимога, фактично, не є спором про наявність чи відсутність порушеного права та не призводить до поновлення такого права, а відтак не може бути предметом спору.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено такі способи захисту цивільних прав та інтересів судом, як визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 20 ГК України також передбачено захист порушеного права присудженням до виконання обов'язку в натурі.

Для застосування такого способу захисту, як примусове виконання обов'язку в натурі, необхідна наявність конкретного обов'язку сторони, відповідно до змісту визначеного законом або договором зобов'язання, якому кореспондує відповідне право, що підлягає захисту; наслідком прийняття судового рішення має бути відновлення порушеного права сторони.

Судами попередніх інстанцій досліджено зміст пунктів 4.2.1, 4.2.5 укладеного договору, зазначивши, що ними не обумовлено здійснення виконання обов'язку в розумінні ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК України, а обрання способу захисту порушеного права, яке не відповідає суті допущеного порушення, може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

Доводи скаржника фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції, з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України. При цьому, доводи касаційної скарги вищезазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Враховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення апеляційного господарського суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Агрофірма "Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 у справі № 924/741/14 - без змін.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

Судді Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР