ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015р. Справа № 914/3051/15

За позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Енергія Новояворівськ», м. Новояворівськ;
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод», м. Львів;
про:стягнення 38408,16 грн. збитків
Суддя Крупник Р.В. Секретар Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від позивача: не зявився;
від відповідача: ОСОБА_1 представник (довіреність № 14 від 05.01.2015р.).

Представникам сторін розяснено права і обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

31.08.2015 року на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Енергія Новояворівськ» (надалі Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод» (надалі Відповідач) про стягнення 38408,16 грн. збитків.

Ухвалою суду від 02.09.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 14.09.2015р. Ухвалою суду від 14.09.2015р. розгляд справи відкладено до 05.10.2015р. В судовому засіданні 05.10.2015р. оголошувалась перерва до 19.10.2015р.

Ухвалою від 19.10.2015р. суд продовжив строк розгляду справи на 15 днів, а сам її розгляд відклав на 16.11.2015р. В судовому засіданні 16.11.2015р. оголошено перерву до 19.11.2015р.

Представник позивача в судове засідання 19.11.2015р. не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на неможливість забезпечити явку уповноваженого представника в судове засідання.

Розглянувши подане клопотання, суд не знаходить підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Суд зазначає, що розгляд даної справи неодноразово відкладався з метою повного і всестороннього зясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності та можливості надання сторонами доказів по справі. Позиція позивача викладена в позовній заяві та додаткових поясненнях до неї. Відтак судом створено сторонам всі необхідні умови для подання всіх доказів та встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи викладене та беручи до уваги закінчення строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути спір без участі позивача на підставі наявних матеріалів справи.

Як вбачається з позовної заяви та письмових пояснень до неї, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.02.2007р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір про постачання теплової енергії № 21/219, згідно з яким позивач відпускав відповідачу (магазин № 23 «Рукавичка» у багатоквартирному житловому будинку, вул. Січових Стрільців, 20) теплову енергію. 06.02.2013 року договір втратив свою чинність, що було підтверджено рішенням Господарського суду Львівської області від 19 листопада 2013 року у справі № 914/3538/13 (рішення набрало законної сили). Разом з тим, ще до закінчення строку дії Договору відповідач самовільно відключився від мережі централізованого опалення, що встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 28.01.2014 р. у справі № 914/4549/13 (рішення набрало законної сили). На думку представника позивача, таке самовільне відключення спричинило позивачу збитки у вигляді неодержаних доходів за період з лютого 2013 року по квітень 2014 року у розмірі 38408,16 грн., так як згідно ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За відсутності укладеного договору на постачання теплової енергії зобов'язання відповідача щодо оплати фактично отриманої теплової енергії виникає на підставі зазначених положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та ЗУ «Про теплопостачання», розірвання договору не звільняє відповідача від обов'язку здійснювати відповідні платежі позивачу. Водночас, факт подачі теплоносія до системи теплоспоживання відповідача в опалювальний період 2012/2013 і 2013/2014 років підтверджується відповідними актами.

Представник відповідача в судове засідання 19.11.2015р. зявився, проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні повністю з підстав, зазначених у відзиві на позов та письмових поясненнях до нього.

В засіданні зазначив, що починаючи з 13.11.2012р. постачання теплової енергії припинено у зв'язку з від'єднанням приміщення магазину «Рукавичка» за адресою м. Новояворівськ, вул. С. Стрільців, 20 від централізованої системи опалення. З 13.11.2012 р. послуги теплопостачання ТзОВ ТВК «Львівхолод» не надаються та теплова енергія не споживається, оскільки відсутня фізична можливість їх надання. Факт від'єднання магазину від централізованого опалення визнається і позивачем. Предявлення позивачем вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обовязків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобовязання за договором. Як зазначає представник, позивач не вправі розраховувати на отримані доходи, оскільки відповідно до ч.2 ст.275 ГК України відпуск теплової енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Разом з тим, позивач ніколи не звертався до відповідача з пропозицією укласти новий договір про постачання теплової енергії. Крім того, представник відповідача наголошує на тому, що позивач вимагає стягнути суму упущеної вигоди, яка ототожнена із вартістю послуг із теплопостачання, які б могли бути ним надані згідно Договору від 06.02.2007р. №21/219, який припинив свою дію 06.02.2013р. За вказаних обставин наведені ним розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.02.2007р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено Договір про постачання теплової енергії №21/219, відповідно до умов якого постачальник взяв на себе зобов'язання постачати споживачеві (магазин №23 «Рукавичка» у багатоквартирному житловому будинку, вул. Січових Стрільців, 20) теплову енергію у необхідній йому кількості, а споживач зобов'язався оплачувати отриману теплову енергію за встановленими цінами (тарифами) в строки, передбачені договором.

Згідно положень пунктів 8.1 та 8.2 Договору діє протягом одного року з дня його підписання. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Відповідно до п.п.1.1 додатку № 3 до договору № 21/219 від 06.02.2007р. енергопостачальна організація припиняє постачання теплової енергії споживачу в разі письмового звернення споживача про припинення теплопостачання.

З матеріалів справи вбачається, що 23.07.2012р. відповідач звернувся до позивача з листом № 2141, в якому просив розірвати договір на постачання теплової енергії і відєднати від будинкової системи опалення магазин «Рукавичка» за адресою: м. Новояворівськ, вул. Січ.Стрільців, 20 у звязку з технологічним (альтернативним) видом опалення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду у Львівській області від 19.11.2013р. у справі №914/3538/13, яке набрало законної сили, за позовом ТОВ НВП «Енергія-Новояворівськ» до ТОВ ТВК «Львівхолод» про стягнення заборгованості за договором постачання було встановлено, що 17.09.2012р. позивачем, на підставі листа ТОВ ТВК «Львівхолод» були видані технічні умови №1577 на встановлення вузла обліку споживання теплової енергії для магазину «Рукавичка» ТОВ «Львівхолод» вул. Січ. Стрільців,20 м. Новояворівськ з додатками № 1 та № 2 до технічних умов на встановлення вузла обліку теплової енергії, підписані позивачем та скріпленні печатками. Тобто, сам позивач визнав можливість технічного відключення приміщень відповідача від централізованого теплопостачання. Також згідно з актом КП «Новояворівськжитло» станом на 02.01.2013р., магазин «Рукавичка» ТОВ «Львівхолод» вул. Січ.Стрільців, 20 м. Новояворівськ відєднано від мережі централізованого опалення будинку.

Вказаним рішенням також встановлено, що відповідач неодноразово звертався до позивача (лист від 16.11.2012р. вих.№ 3612) направити представника для складання акту про відєднання приміщення магазину «Рукавичка» ТзОВ «Львівхолод» за адресою: м. Новояворівськ, вул. Січ. Стрільців, 20 від централізованої системи опалення.

Крім цього, рішенням господарського суду у Львівській області від 19.11.2013р. у справі №914/3538/13 встановлено, що Договір №21/219 припинив свою дію з 06.02.2013р.

Питання правомірного відключення відповідача від системи централізованого теплопостачання було предметом розгляду господарським судом у Львівській області у справі № 914/4549/13 за позовом ТОВ НВП «Енергія-Новояворівськ» до ТОВ ТВК «Львівхолод» про спонукання до вчинення дій - зобовязання ТОВ ТВК «Львівхолод» відновити за свій рахунок самовільно порушену систему централізованого теплопостачання в належному йому приміщенні та за зустрічним позовом ТОВ ТВК «Львівхолод» до ТОВ НВП «Енергія-Новояворівськ» про спонукання до вчинення дій надання дозволу на підключення встановленого приладу обліку тепла до системи теплопостачання приміщення магазин.

Так, рішенням господарського суду у Львівській області від 28.01.2014р. у справі №914/4549/13, яке набрало законної сили, зокрема, було встановлено, що ТОВ ТВК «Львівхолод» самовільно, в порушення Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630 та Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, що затверджений Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005р № 4, проведено відєднання приміщення від системи централізованого опалення шляхом відокремлення радіаторів опалення від транзисторних стояків.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що відповідач відключив приміщення від мережі централізованого опалення у невстановленому законодавством порядку, на думку позивача, такими діями він спричинив йому збитки у вигляді неодержаних доходів за період з лютого 2013 року по квітень 2014 року у розмірі 38408,16 грн., так як згідно ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За відсутності укладеного договору на постачання теплової енергії зобов'язання відповідача щодо оплати фактично отриманої теплової енергії виникає на підставі зазначених положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та ЗУ «Про теплопостачання», розірвання договору не звільняє відповідача від обов'язку здійснювати відповідні платежі позивачу.

Як стверджує позивач, факт безперебійного надходження теплової енергії до житлового будинку, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Яворівський р-н, м. Новояворівськ, вул. Січових Стрільців, 20 за вказаний період підтверджується листом КП «Новояворівськжитло» № 610 від 09.12.2014р. Крім того, факт подачі теплоносія до системи теплоспоживання відповідача в опалювальний період 2012/2013 і 2013/2014 років підтверджується відповідними актами.

Встановивши наведені обставини справи, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Як зазначив Вищий арбітражний суд України в Розясненні від 01.04.94 р. N 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

В даному випадку суд зазначає, що спір, котрий є предметом розгляду, виник внаслідок самовільного проведення відповідачем відєднання приміщення від системи централізованого опалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

З огляду на викладене суд зазначає, що за змістом статей 22 ЦК України, а також статей 224, 225 ГК України для застосування таких засобів відповідальності, як стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), необхідними є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та завданими збитками, вини, а також встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Разом з тим, відсутність хоча б одного із зазначених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення. При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість, вина боржника у порушенні зобов'язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Також, як зазначив Верховний Суд України в Постанові №3-64гс11 від 04.07.2011р. пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Крім цього, предявляючи вимогу про відшкодування неодержаних доходів, позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

В даному випадку суд зазначає, що в ході розгляду справи, позивачем не доведено всіх елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, тягар доказування котрих законодавство покладає на позивача, а також не доведено, що самовільне відєднання відповідачем приміщення від системи централізованого опалення є єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Положеннями статті 1 ЗУ «Про теплопостачання» передбачено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

За змістом ст.24 та ст.25 ЗУ «Про теплопостачання» в договорах теплопостачання зазначаються обсяги теплової енергії, яка постачається споживачу і за котру він повинен заплатити.

Згідно ч.1 ст.19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Таким чином, з наведеного вбачається, що необхідною умовою для постачання теплової енергії з метою отримання прибутку, а також для доведення розміру цього прибутку та можливості його отримання є, окрім підєднання споживача до системи централізованого опалення, також і наявність договору теплопостачання, який надає право позивачу постачати теплову енергію і в котрому погоджуються обсяги енергії, яка постачається. За відсутності вказаного договору з погодженими обсягами постачання твердження позивача про можливість отримання прибутку протягом певного періоду часу є абстрактними, так як ґрунтуються виключно на припущеннях.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Львівської області від 19.11.2013р. у справі №914/3538/13 встановлено, що укладений між сторонами Договір про постачання теплової енергії №21/219 припинив свою дію з 06.02.2013р. В матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами досягнуто згоди, щодо укладення нового договору теплопостачання на період з лютого 2013 року по квітень 2014 року (період за котрий заявлено суму збитків до стягнення), як і відсутні докази того, що позивач як організація, яка не вправі постачати енергію без укладення договору, взагалі звертався до відповідача з пропозицією укласти цей договір.

З огляду на викладене суд зазначає, що позивачем не доведено таких елементів цивільного правопорушення, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками, не доведено можливість та реальність отримання доходів (упущеної вигоди) та розміру цих доходів, а також не доведено те, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток.

Судом відхиляються покликання позивача на положення ч.6 ст.19 ЗУ «Про теплопостачання» (яка передбачає, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію), як на підставу того, що внаслідок самовільного відключення від системи централізованого опалення, відповідач позбавив можливості отримати прибуток за фактично надану енергію. При цьому, суд виходить з того, що зазначені положення Закону лише зобовязують споживача оплатити фактично отриману теплову енергію, проте не обумовлюють виникнення у споживача обовязку споживати теплову енергію за відсутності укладеного договору на теплопостачання (що також випливає із змісту ст. 275 ГК України).

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки під час судового розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами порушення суб'єктивного права, відтак відсутні правові підстави для захисту цього права в судовому порядку та задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 4-3, 12, 22, 28, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 24.11.2015р.

Суддя Крупник Р.В.