ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015р. Справа№ 914/2163/15

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Приватного підприємства «Агрон», с. Товстолуг, Тернопільська область
до відповідача:Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів», смт. Красне, Львівська область
про:стягнення 661417,00 грн.
за зустрічним позовом:Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів», смт. Красне, Львівська область
до відповідача:Приватного підприємства «Агрон», c. Товстолуг, Тернопільська область
про:стягнення 272357,58 грн.
Головуючий суддя Артимович В.М,,

судді Цікало А.І., Чорній Л.З.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): ОСОБА_1 - представник;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_2 - представник.

Судом розяснено права і обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, в тому числі право заявляти відводи. Відводу складу суду не заявлено. Технічна фіксація судового процесу не здійснювалась, оскільки відповідного клопотання заявлено не було.

Суть спору: на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Агрон», c. Товстолуг, Тернопільська область, надалі позивач, до Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів», смт. Красне, Львівська область, надалі відповідач, про стягнення коштів в сумі 496440,00 грн.

Ухвалою суду від 07.07.2015 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 29.07.2015 р.

29.07.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав інформацію про те, що у провадженні господарських судів України та у відповідних органах, які в межах своєї компетенції вирішують спори, немає справи та винесених рішень між сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, та виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

29.07.2015 р. на розгляд суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів», смт. Красне, Львівська область, до Приватного підприємства «Агрон», c. Товстолуг, Тернопільська область, про стягнення коштів в сумі 272357,58 грн.

Ухвалою суду від 29.07.2015 р. прийнято зустрічний позов Публічного акціонерного товариства Красненський комбінат хлібопродуктів, смт. Красне, Львівська область, до Приватного підприємства Агрон, c. Товстолуг, Тернопільська область, про стягнення 272357,58 грн. до розгляду, розгляд зустрічного позову призначено спільно з первісним на 17.09.2015 р.

21.08.2015 р. на розгляд суду позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом арешту грошових коштів, що належать відповідачу.

17.09.2015 р. від позивача на розгляд суду надійшло клопотання з проханням долучити до матеріалів справи розрахунок (уточнення) до позовної заяви.

17.09.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав заяву з проханням продовжити строк розгляду справи та прийняти до уваги клопотання позивача від 03.08.2015 р. за № 212.

17.09.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав додаткові пояснення по даній справі.

В судовому засіданні 17.09.2015 р. оголошувалась перерва до 29.09.2015 р.

29.09.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи платіжне доручення про сплату судового збору від 28.09.2015 р. за № 1220 та уточнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Ухвалою суду від 29.09.2015 р. продовжено строк розгляду спору, розгляд справи відкладено на 09.10.2015 р.

08.10.2015 р. на розгляд суду представник відповідача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

09.10.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням відхилити клопотання ПАТ «Красненський комбінат хлібопродуктів» про призначення судової товарознавчої експертизи.

09.10.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням зменшити розмір позовних вимог в сумі основного боргу.

Ухвалою суду від 09.10.2015 р. справу призначено до колегіального розгляду. Автоматизованою системою документообігу визначено наступний склад колегії: головуючий суддя Артимович В.М., судді Гутьєва В.В., Чорній Л.З.

20.10.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення пені.

29.10.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

В судове засідання 03.11.2015 р. зявилися представники сторін, надали пояснення по суті справи, представник позивача за первісним позовом просив суд відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, задоволити уточнені позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом просив суд відмовити позивачу в задоволенні клопотання про забезпечення позову, призначити судову товарознавчу експертизу та зупинити провадження у справі.

Розглянувши заяву про забезпечення позову від 03.08.2015 р. за № 212, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з своєї ініціативи має право вжити передбачених ст. 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних в мог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У абзаці 2 пункту 3 даної постанови передбачено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову, позивач за допомогою належних і допустимих доказів не обґрунтував можливість вчинення відповідачем дій, які утруднять чи зроблять неможливим виконання можливого рішення господарського суду про задоволення позову, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви від 03.08.2015 р. за № 212, а судовий збір, сплачений за подання відповідної заяви, у відповідності до ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової товарознавчої експертизи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст. 41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги подані позивачем заперечення, а також те, що в договорі визначена ціна товару і видаткові накладні, які згідно п. 3.2 договору підтверджують передачу товару, підписані в двохсторонньому порядку, та зауваження відповідачем щодо якісних та кількісних характеристик не подавались, зважаючи на норми ст.ст. 628, 629, 675, 691 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової товарознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів, наявних у матеріалах справи, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової товарознавчої експертизи відмовити.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються первісні позовні вимоги і заперечення, зустрічні позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

17.09.2014 р. між сторонами спору укладено договір купівлі-продажу від 17.09.2014 р. за № 12/09/14, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобовязується приймати та оплатити кукурудзу вологу в кількості 3000 тон вартістю 3900000,00 грн.

Відповідно до п. 2.1 договору покупець приймає від продавця кукурудзу сиру незалежно від її вологості.

Згідно п. п. 4.1, 4.2 ціна товару складає 1300,00 грн. за 1 тону незалежно від вологості кукурудзи, враховуючи ПДВ. Загальна вартість товару згідно даного договору складає 3900000,00 грн., в тому числі ПДВ.

За прострочення в оплаті продукції покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення згідно п. 6.8 договору.

31.10.2015 р. на адресу відповідача направлено претензію про сплату заборгованості за договором купівлі-продажу на суму 3061798,00 грн.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 349000,00 грн. та пеню в сумі 147440,00 грн.

Як зазначено вище, позивачем подано клопотання з проханням зменшити розмір позовних вимог в частині основного боргу на 50000,00 грн., у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача 299000,00 грн. основного боргу.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 19.10.2015 р. за № 275-юр позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 362417,00 грн. та судовий збір в сумі 9928,80 грн.

Згідно вищезазначеного позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 299000,00 грн., пеню в сумі 362417,00 грн. та судовий збір в сумі 9928,80 грн.

Відповідачем у свою чергу подано зустрічну позовну заяву про стягнення з Приватного підприємства «Агрон» на користь Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів» заборгованості в сумі 272357,58 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт виконання позивачем своїх зобовязань за вказаними договорами підтверджується накладними, які містяться в матеріалах справи. Вказані накладні підписані обома сторонами.

Позивачем заявлено до стягнення 299000,00 грн. основного боргу. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до видаткових накладних від 30.09.2014 р. за № 561 на суму 1616212,00 грн., від 02.10.2014 р. за № 565 на суму 276822,00 грн..від 03.10.2014 р. за № 566 на суму 232024,00 грн., від 04.10.2014 р. за № 570 на суму 181610,00 грн., від 05.10.2014 р. за № 571 на суму 135096,00 грн., від 06.10.2014 р. за № 574 на суму 234312,00 грн., від 07.10.2014 р. за № 581 на суму 232856,00 грн., від 09.10.2014 р. за № 585 на суму 90636,00 грн., від 10.10.2014 р. за № 586 на суму 232778,00 грн., від 11.10.2014 р. за № 589 на суму 233012,00 грн., від 12.10.2014 р. за № 590 на суму 232440,00 грн., що сукупно складає 3697798,00 грн.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 299000,00 грн. основного боргу є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 362417,00 грн. пені згідно заяви про збільшення позовних вимог від 19.10.2015 р. за № 275-юр суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. за № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За прострочення в оплаті продукції покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення згідно п. 6.8 договору.

Як вбачається із поданого розрахунку пені, позивачем не враховано те, що платіжні доручення містять лише посилання на договір, що, відповідно, призвело до неможливості визначення сум, на які нараховується пеня та періодів, за які потрібно нараховувати пеню, порядок зарахування коштів договором не встановлено, а тому суд вважає, що зарахування коштів в погашення заборгованості відбувалось згідно черговості виписування видаткових накладних та черговості проведення відповідачем відповідних платежів на користь позивача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення частково.

Судом здійснено перерахунок нарахованої позивачем пені та встановлено, що розрахунок здійснено невірно, а тому позовна вимога за первісним позовом щодо стягнення пені в сумі 362417,00 грн. підлягає до часткового задоволення, а з відповідача підлягає стягненню 153698,25 грн. пені.

Щодо зустрічної позовної заяви, то з вказаної заяви вбачається, що позивач за зустрічним позовом (відповідач за зустрічним позовом) просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) 272357,58 грн. основного боргу.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що загальна вартість поставленого товар згідно накладних, що долучені відповідачем, становить 3697798,00 грн., з яких станом 09.07.2015 р. позивачем оплачено 3397798,00 грн. На думку відповідача, позивач, визначаючи вартість товару, виходив із договірної вартості зерна за тону, що відображена у договорі від 17.09.2014 р. за № 12/09/14 та видаткових накладних. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що отримане позивачем за первісним позовом зерно кукурудзи позбавлено своєї основної споживчої якості та не може бути реалізоване на ринку зерна через відсутність документів про його відповідність вимогам законодавства, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», ч. 2 ст. 662, ст. 674 ЦК України. На думку позивача за зустрічним позовом невірним є висновок відповідача за зустрічним позовом про те, що вартість поставленого товару слід визначати, виходячи з договірної ціни, що погоджена сторонами у договорі, оскільки ціна товару (ціна кукурудзи, що поставлена без обовязкових документів) сторонами договору не погоджувалась і методики визначення ціни такого товару договір не містить та згідно ч. 4 ст. 632 ЦК України вона підлягає визначенню, виходячи зі звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Зважаючи на наведене, на думку відповідача первісний позов задоволенню не підлягає. Відтак, відповідач за первісним позовом просить стягнути з позивача кошти в сумі 272357,58 грн. (вартість поставленого зерна за 2013 р. 93993,62 грн., фактично сплачено 268553,20 грн., різниця 174559,58 грн.; вартість поставленого товару за 2014 р. 3300000,00 грн., фактично сплачено 3397798,00 грн., різниця 97798,00 грн.), як таку, що перевищує реальну вартість отриманого товару.

Як зазначено вище, 17.09.2014 р. між сторонами спору укладено договір купівлі-продажу від 17.09.2014 р. за № 12/09/14. Факт виконання позивачем своїх зобовязань за вказаними договорами підтверджується накладними, які містяться в матеріалах справи. Вказані накладні підписані обома сторонами. Суд також звертає увагу на те, що згідно п. 2.1 договору покупець приймає від продавця кукурудзу сиру незалежно від її вологості. Предметом договору не передбачено, якої саме якості (класу, типу) товар мав бути поставлений, а лише зазначено, що постачальник зобовязується передати у власність покупця кукурудзу, і це відповідає назві товару, інформація про який міститься у договорі та видаткових накладних, а, отже, суд дійшов висновку, що товар поставлений по якості, що відповідає узгодженій сторонами ціні. Крім того, згідно п. 4.3 договору покупець здійснює оплату в українських гривнях шляхом банківського переказу вартості товару на поточний банківський рахунок продавця. Покупець зобовязується проводити оплату кожної партії товару наступного дня після поставки товару покупцю і отримання від продавця всіх необхідних документів. Отож, позивачем за зустрічним позовом здійснено оплату товару, з чого можна зробити висновок, що передбачені договором товар та документи отримав, зауважень щодо прийнятого товару не подав.

Згідно ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності із приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сплата судового збору за первісним позовом підтверджується платіжним дорученням від 23.06.2015 р. за № 652 в сумі 9928,80 грн. Судові витрати за первісним позовом слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог відповідно до ст. 49 ГПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 6751,58 грн. Судові витрати за зустрічним позовом слід покласти на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 4-5, 4-7, 12, 33, 34, 38, 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Приватного підприємства «Агрон», с. Товстолуг Тернопільської області, задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів» (вул. Залізнична, 18, смт. Красне, Буський район, Львівська область, 880560; ідентифікаційний код 00952060) на користь Приватного підприємства «Агрон» (вул. Промислова, 1, с. Товстолуг, Тернопільська область, 47742; ідентифікаційний код 30362920) 299000,00 грн. основного боргу, 153698,25 грн. пені, 6751,58 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

4. В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Красненський комбінат хлібопродуктів», смт. Красне Буського району Львівської області, відмовити повністю.

5. Судові витрати за зустрічним позовом слід покласти на позивача за зустрічним позовом.

6. Наказ видати відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 ГПК України після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 09.11.2015 р.

Головуючий суддя Артимович В.М.

Судді Цікало А.І.

ОСОБА_3