номер провадження справи 27/142/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 Справа № 908/4700/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Криворудський завод (49000 м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Леніна, буд. 8)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік (71001 Запорізька область, смт. Куйбишево, вул. Заводська, 51)

про визнання договору недійсним та зобовязання повернути аванс в розмірі 51 420 грн. 36 коп.

За зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік (71001 Запорізька область, смт. Куйбишево, вул. Заводська, 51)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Криворудський завод (49000 м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Леніна, буд. 8)

про визнання удаваним договір ДХ № 4 від 01.08.2014 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

Від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): не зявився

Від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_1, дов. № 01-БА-01/09-15 р.

Товариство з обмеженою відповідальністю Криворудський завод, м. Дніпропетровськ звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік, Запорізька область, смт. Куйбишево про визнання недійсним договору ДХ № 4 відповідального зберігання та складського обслуговування від 01.08.2014 р. та стягнути грошові кошти в розмірі 51 420 грн. 36 коп., отримані в якості авансу.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р., автоматичним розподілом справ між суддями справу № 908/4700/15 передано на розгляд судді Дроздовій С.С., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2015 р.

Ухвалою суду від 27.08.2015 р. справу № 908/4700/15 прийнято до розгляду суддею Дроздовою С.С., присвоєно справі номер провадження 27/142/15 та призначено судове засідання на 22.09.2015 р.

21.09.2015 р. до господарського суду Запорізької області надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік до Товариства з обмеженою відповідальністю Криворудський завод про визнання удаваним договір відповідального зберігання та складського обслуговування ДХ № 4 від 01.08.2014 р.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р., автоматичним розподілом справ між суддями, зустрічну позовну заяву у справі № 908/4700/15 передано на розгляд судді Дроздовій С.С., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2015 р.

Згідно зі ст. 60 ГПК України відповідач має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати до позивача зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов'язаний з первісним.

Розглянувши матеріали зустрічного позову, суд визнав надані матеріали достатніми для прийняття зустрічної позовної заяви до розгляду.

Ухвалою суду від 22.09.2015 р. зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік прийнято до розгляду разом із первісним та призначено судове засідання на 22.09.2015 р.

У судових засіданнях 22.09.2015 р. та 28.10.2015 р. оголошувались перерви, на підставі ст. 77 ГПК України, для необхідності надання сторонами додаткових доказів та документів, які необхідні для повного, всебічного та обєктивного розгляду справи по суті.

18.11.2015 р. продовжено судовий розгляд справи № 908/4700/15.

18.11.2015 р. до початку розгляду справи представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) заявив письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представнику відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), який прибув в судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судове засідання 18.11.2015 р. представник позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) не зявився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Поважні причини своєї неявки суду не повідомив. Клопотань про розгляд справи без позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

У судовому засіданні 28.10.2015 р. представник позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) звернувся до суду з письмовою заявою в порядку ст. 22 ГПК України, якою просив суд не змінюючи підстав та предмету спору, вважати вправленою зазначену в позовній заяві помилку, а саме прохальну частину позову читати в наступній редакції: розірвати договір ДХ № 4 відповідального зберігання та складського обслуговування від 01.08.2014 р, який укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «КРИВОРУДСЬКИИ ЗАВОД» та товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-КЕРАМІК» та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-КЕРАМІК» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КРИВОРУДСЬКИИ ЗАВОД» грошові кошти у сумі 51 420 грн. 36 коп., які отримано відповідачем в якості попередньої оплати за вказаним договором.

Згідно зі ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Розглянувши заяву позивача за первісним позовом, про виправлення помилки в позовній заяві, суд відхилив вказану заяву, оскільки не вважає вимогу позивача виправленням помилки в позовній заяви. Відповідно до вимог чинного законодавства України, вимога про розірвання договору, є саме зміною предмету спору.

Первісні позовні вимоги розглядаються з вимогою про визнання недійсним договору ДХ № 4 відповідального зберігання та складського обслуговування від 01.08.2014 р. та стягнути грошові кошти в розмірі 51 420 грн. 36 коп., отримані в якості авансу.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в засіданні суду 18.11.2015 р. проти первісного позову заперечив, на підставах викладених у письмовому відзиві (містяться в матеріалах справи). Просить суд залишити вимоги позивача за первісним позовом без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) підтримав в повному обсязі, на підставах викладених у зустрічній позовній заяві. В засіданні суду 28.10.2015 р. надав письмові пояснення стосовно первісних та зустрічних позовних вимог.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом та вимоги позивача за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного субєктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріальноправова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється субєктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом за первісним позовом встановлено:

Позивач обґрунтовує позов наступним: 01.08.2014 між ТОВ «Криворудський завод» та ТОВ «Альянс-Керамік» був укладений договір відповідального зберігання та складського обслуговування ДХ № 4.

Згідно умов договору № ДХ № 4, зберігач зобов'язався за фіксовану плату зберігати цеглу червону керамічну рядову (далі товар), переданий поклажедателем, а також надавати комплекс складських послуг, обумовлених обома сторонами в цьому договорі.

Згідно п. 2.2 договору № ДХ № 4, кількість товару прийнятого на зберігання від поклажодавця, фіксується сторонами в складській накладній прийому товару за фактом приходу на склад. У Договорі не був передбачений термін, до закінчення якого Поклажодавець зобов'язаний був надати товар на зберігання. З цього випливає, відповідно до положень Цивільного кодексу України, що договір набирає чинності і у зберігача виникають обов'язки з моменту передачі товару, що має бути підтверджено складським документом.

Пункт 4.1. договору № ДХ № 4 передбачено ціну за послуги за зберігання товару и послуги за вантаження, відвантаження, охороні передбачено тариф, який затвердив поклажодавець і зберігач у даному договору і складає 0,12грн. за одну одиницю поставленого товару поклажедавцем.

Пункт 4.2. договору плата за послуги відбувається за безготівковим рахунком в місяць на підставі акту виконаних робіт, наданого зберігачем поклажедавцю протягом шести місяців.

Пункт 6.2. договору № ДХ № 4 строк дії договору до 31 грудня 2015 року, але до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Цивільні права і обовязки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. До зобовязань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобовязання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобовязань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши зміст договору ДХ № 4 від 01.08.2014р., на підставі якого виникло грошове зобовязання, суд вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання.

Відповідно до статті 937 Цивільного кодексу України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 ЦК України.

Договір зберігання, за яким зберігач зобовязується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Ст. 937 ч.3 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановлено у договорі зберігання.

Строк (термін) виконання зобовязань у договорі може визначатися календарною датою, в одиницях часу (дні, тижні, місяці) або повязуватися з настання певних подій.

ТОВ «Криворудський завод» було перераховано аванс за послуги зі зберігання цегли на рахунок ТОВ «Альянс-Керамік», який проводився платежами у кількості вісім платіжних доручень, загальна сума яких становить 51 420 грн. 36 коп.

Але, як вбачається з платіжних доручень доданих позивачем до позову № 2 від 07.08.2014р.; № 13 від 26.08.14р.; № 24 від 05.09.2014 р.; № 45 від 21.10.2014р. - ТОВ «Криворудський завод» у призначенні платежу самостійно зазначає «оплата послуг зберігання цегли згідно рахунків… До матеріалів справи, ані позивач ані відповідач жодних рахунків між сторонами до договору ДХ № 4 суду не надавали.

І тільки в платіжних дорученнях № 65 від 12.11.14р.; № 71 від 17.11.14р.; № 78 від 21.11.14р. та № 83 від 27.11.14р. ТОВ «Криворудський завод» у призначенні платежу зазначено: передплата послуг зберігання цегли за договором ДХ № 4 від 01.08.14р.

Згідно зі статтею 946 Цивільного кодексу України передбачено плата за зберігання.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Таким чином, якщо договором передбачена за зберігання певна плата, то цілком логічно, що поклаждавець зобовязаний оплатити зберігання у встановленому розмірі, порядку та у передбачені строки. (пункт 4.1. договору ДХ № 4від 01.08.2014р.)

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарський операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складено документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Порядок створення, прийняття і відображення підприємствами у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер.

Порядок договірних зобовязань між учасниками відносин у сферах господарювання врегульовано Господарським та Цивільним кодексами України.

Грошові кошти у розмірі 51 420,36грн. у якості передплати не можуть бути повернути позивачу за первісним позовом, оскільки безпідставне повернення попередньої оплати за договором ДХ №4 від 01.08.14р. є односторонньою відмовою від виконання зобовязання, що є прямим порушенням зобовязального права (стаття 525 ЦК України), а зобовязання у такому випадку не може вважатися припиненим, оскільки дія договору ДХ № 4 від 01.08.14р. сторонами встановлена пунктом 6.1 зазначеного договору, який діє до 31 грудня 2015 року та до повного виконання сторонами своїх зобовязань. (Постанова Верховного Суду України від 24.06.15р. у справі 904/5381/14).

Позивач за первісним позовом просить суд визнати договір укладений між ТОВ «Криворудський завод» і ТОВ «Альянс-Керамік» недійсним.

Згідно з ч.1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України право чин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про визнання угод недійсним» від 06.11.2009р. № 9, відповідно до якої угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; в кожній справі вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Враховуючи викладене вище, суд вбачає недоведеність позивачем підстав, передбачених для визнання недійсним спірного правочину на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Відповідно до статті 33,34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд, приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обовязок доведення наявності обставин, з якими закон повязує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За таких обставин, у задоволенні первісного позову, слід відмовити.

Щодо зустрічного позову, господарським судом встановлено наступне:

Зустрічні позовні вимоги позивач, обґрунтовує наступним:

01.08.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Керамік» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Криворудський завод» було укладено Договір ДХ № 4 відповідального зберігання та складського обслуговування, відповідно до умов якого ТОВ «Альянс - Керамік» виступає «Зберігачем», а ТОВ «Криворудський завод» - «Поклажодавцем» .

Відповідно до п.1.1. Договору, зберігач зобов'язується за фіксовану плату зазначену в п.4 зберігати цеглу червону керамічний рядовий М 100, М 125, М 150, переданий Поклажодавцем, а також надати комплекс складських послуг.

Ціна за послуги зберігання товару та послуги по вивантаженню, охороні визначається тарифом, затвердженим Поклажодавцем та Зберігачем у даному договорі і становить 0,12 грн. за одну штуку поставленого Поклажодавцем Товару (п. 4.1. Договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 р., проте в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 6.2 Договору).

Згідно ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання може бути як реальним, так і консенсуальним. договір є реальним, якщо виникнення договірних відносин поставлено сторонами у залежність від факту передачі речей зберігачу на зберігання, тобто обов'язок зберігати річ виникає після її реальної передачі зберігачеві (постанова Вищого господарського суду України № 910/5297/13 від 08.04.2014 р.)

Позивач за зустрічним позовом вважає, що у даному випадку договір зберігання є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту передачі речі зберігачу, а не з часу досягнення про це згоди. Реальний договір передбачає виявлення волі та дію-передачу майна .

Після підписання договору ТОВ «Альянс-Керамік» фактично не надавало ТОВ «Криворудський завод» послуг зі зберігання цегли, оскільки останній фактично отримав від ТОВ «Альянс-Керамік» в оренду складське приміщення, розташоване за адресою: Запорізька область, Куйбишевський район, смт. Куйбишево, вул. Заводська, буд. 51, яке протягом 6 місяців, тобто з серпня 2014 р. по січень 2015 р. включно, було використане ТОВ «Криворудський завод» для тимчасового зберігання цегли.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України).

Розмір орендної плати за домовленістю сторін склав 8 570 грн. 00 коп. на місяць. Загальна сума, що надійшла на поточний рахунок ТОВ «Альянс-Керамік» від ТОВ «Криворудський завод» становить 51 419 грн. 96 коп.

Таким чином, кошти у розмірі 51 419 грн. 96 коп., що надійшли на поточний рахунок ТОВ «Альянс-Керамік» фактично є орендною платою, а не передплатою (авансом) за послуги зберігання, як то зазначено у первісному позові ТОВ «Криворудський завод».

Враховуючи вищенаведене, укладений між ТОВ «Альянс-Керамік» та ТОВ «Криворудський завод» договір є удаваним, оскільки при його укладанні сторони насправді мали намір укласти договір оренди.

Викладені обставини підтверджується здійсненими ТОВ «Криворудський завод» платежами, періодичність та розмір яких є неспіврозмірними з платою за послуги зберігання за Договором.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 3.11 Постанови Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України мас виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин.

Суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову, з наступних підстав:

Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідки у вигляді визнання його недійсним. Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший право чин, бажають досягти обидві сторони, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили. Але, як вказується в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 та № 15 від 25.05.98) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», у тому разі, коли такий право чин суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсним укладеного сторонами правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочину, який вони мали на увазі.

Згідно до статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів судом.

1.Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

2.Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути:

1) визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обовязку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;ї

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів. Кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших субєктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси субєкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом. Ч.3 ст.20 ГК України передбачає порядок захисту прав субєктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 18.11.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Судові витрати відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладаються на позивачів за первісним позовом та за зустрічним позовом, при відмові у позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 60, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Криворудський завод, м. Дніпропетровськ до Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік, Запорізька область, смт. Куйбишево відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс-Керамік, Запорізька область, смт. Куйбишево до Товариства з обмеженою відповідальністю Криворудський завод, м. Дніпропетровськ відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано - 24.11.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.