ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа № 917/1760/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Івакіна В.О. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №23/10, від 23.10.2015 р.),

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№5120 П/1-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року по справі № 917/1760/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Груп Кременчук", м. Запоріжжя,

до Приватного підприємства "СЦ ВОРД", м. Полтава,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МД Груп Кременчук" (позивач) звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Приватного підприємства "СЦ ВОРД" (відповідач), в якому просило стягнути заборгованість за договором поставки № 296-07 від 03.07.2012 у розмірі 114483,16 грн., з яких: сума основного боргу - 35269,53 грн.; пеня - 5126,58 грн.; 3% річних - 3412,14 грн.; інфляційні - 27758,92 грн.; штраф - 20176,84 грн.; відсотки за користування грошовими коштами - 22739,15 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року по справі № 917/1760/15, (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "СЦ ВОРД", на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Груп Кременчук", 35269,53 грн. основного боргу, 5126,58 грн. пені, 3412,14 грн. -3% річних, 27758,92 грн. інфляційних, 20176,84 грн. штрафу, 1834,88 грн. судового збору. В частині стягнення 22739,15 грн. процентів за користування грошовими коштами відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 07.10.2015 р. по справі 917/1760/15 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 22739,15 грн. процентів за користування грошовими коштами та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ МД Груп Кременчук в цій частині.

Відповідач свого представника у призначене судове засідання не направив, суд здійснив всі заходи для повідомлення сторін по справі. Ухвала направлена на адресу відповідача повернулася з відміткою на поштовому конверті «немає такої організації». Згідно з п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, а також дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю МД Груп Кременчук (далі - позивач) та Приватне підприємство СЦ ВОРД (далі - відповідач) уклали договір поставки №296-07 (а.с. 19-20).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору постачальник (ТОВ МД Груп Кременчук) зобов'язувався продати та передати у власність покупця (ПП СЦ ВОРД) металопрокат (далі по тексту товар), а покупець зобов'язувався оплатити та прийняти товар від постачальника згідно умов даного договору.

Пунктом 1.2. договору, встановлено, що найменування, одиниці вимірювання, загальна кількість товару та його ціна передбачаються в специфікаціях та/або у видаткових накладних.

Пунктом 3.1. договору передбачені наступні умови поставки: товар, вказаний в п. 1.1. цього договору, поставляється партіями на умовах FCA - франко-перевізник (склад постачальника: м. Кременчук, проїзд Галузевий, 56) відповідно до міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс в редакції 2010 року. Товар переходить у власність покупця з моменту виписки постачальником документів на відвантаження. У випадку виникнення розбіжностей між текстом цього договору та термінологією Інкотермс, перевага надається тексту цього договору. За домовленістю сторін, у специфікаціях або додаткових угодах до договору на окремі партії товару можуть бути передбачені інші умови поставки.

На виконання умов договору № 296-07 від 03.07.2012 позивач поставив відповідачу товар (листа г/к, кутник, труба, квадрат, арматура) на суму 101045,68 грн. Факт поставки металопродукції підтверджується видатковими накладними: № 3580 від 05.11.2012 на суму 96403,91 грн.; № 3616 від 05.11.2012 на суму 4641,77 грн.

Відповідачем отримана вказана металопродукція, заперечень, щодо її кількості, асортименту, якості та комплектності не заявлено.

Пунктом 4.4. договору сторони визначили умови оплати металопродукції, відповідно до яких покупець здійснює оплату протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення постачальником рахунку-фактури. Оплата свідчить про згоду покупця із характеристиками товару, вказаними постачальником у рахунку - фактурі. Днем здійснення оплати вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (або внесення грошових коштів до каси підприємства). За домовленістю сторін, ними може бути встановлено інші умови оплати товару, про що сторони зазначають в Специфікаціях або інших додатках, які укладаються Сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання з оплати поставленого товару за видатковими накладними відповідачем належним чином не виконані.

Так, за видатковою накладною № 3580 від 05.11.2012, строк оплати за якою настав 05.11.2012, заборгованість становить 34789,21 грн., проведена часткова оплата в сумі 61614,70 грн., у тому числі: 10.12.2012 - 18000,00 грн. (призначення платежу: згідно рахунку № 2306 від 30.10.2012); 15.03.2013 41114,70 грн. (повернення майна за накладною № 847 від 15.03.2013); 19.04.2013 2500,00 грн. (призначення платежу: згідно рахунку № 2306 від 30.10.2012).

За видатковою накладною № 3616 від 05.11.2012, строк оплати за якою настав 05.11.2012, заборгованість становить 480,32 грн., проведена часткова оплата в сумі 4161,45 грн., у тому числі: 05.11.2012 - 161,45 грн. (переплата за іншими накладними); 27.12.2012 - 4000,00 грн. (призначення платежу: згідно рахунку № 718 від 19.04.2012).

Таким чином, сума основної заборгованості відповідача станом на 07.08.2015 становить 35269,53 грн.

Зазначену суму боргу позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов'язань з боку відповідача щодо оплати за поставлену продукцію і позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 35269,53 грн. є правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань з оплати товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

Окрім штрафу, зазначеного в пункті 7.2. договору, за несвоєчасну оплату вартості товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,2%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення виконання зобов'язання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення (п.7.3. договору).

За розрахунком, здійсненим позивачем та перевіреним колегією суддів, до стягнення з відповідача підлягає 20176,84 грн. штрафу та 5126,58 грн. пені.

При таких обставинах колегія суддів зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (вказаної правової позиції дотримується Верховний суд України в Постановах №06/5026/1052/2011 від 27.04.2012 р., № 20/246-08 від 09.04.2012 р.).

Також, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на підставі до п. 7.7. договору проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 22739,15 грн.

Пунктом 7.7. договору встановлено, що у випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у п. 4.4. договору, до правовідносин між сторонами застосовуються положення законодавства щодо надання кредиту, як відстрочення оплати за товар та на таку прострочену суму нараховуються проценти в розмірі 20% річних від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Разом із тим слід зазначити, що передбачені пунктом 7.7 договору проценти як плата за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки. Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У свою чергу пунктом 7.3. договору сторони вже передбачили нарахування пені в розмірі двох облікових ставок Національного банку України від несплаченої покупцем суми за кожний день прострочення.

Зазначене дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання замовником, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

А отже п. 7.7. договору не підпадає під правову природу ст. 536 ЦК України, а отже лише дублює п. 7.3. договору.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний суд України в Постановах від 12.12.2011 № 07/238-10 та від 24.12.2013 р. № 8/5025/1402/12., а також в п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.05.2014 р. №01-06/646/2014 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» у зв'язку із застосуванням відповідальності за порушення грошових зобов'язань: - оскільки умовами договору передбачено стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, а нарахована на підставі договору сума процентів за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання за своєю правовою природою також є пенею, то таке подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем не узгоджується з приписом статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (постанова від 24.12.2013 № 8/5025/1402/12)

Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що при здійсненні розрахунку позивачем за п. 7.7. договору було проведено розрахунок та нараховані проценти за кожен день прострочки виконання зобовязання

Колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача стосовно стягнення 22739,15 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що за перевіреним розрахунком позивача, до стягнення з відповідача підлягає 3% річних в сумі 3412,14 грн. та 27758,92 грн. інфляційних.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача, є необґрунтованою, безпідставною і підлягає залишенню без задоволення, оскільки апелянт не довів ті обставини, на які він посилався в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, з урахуванням зазначеного дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення обґрунтовано, з урахуванням матеріалів справи, тому рішення господарського суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року у справі № 917/1760/15 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України судова колегія Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року у справі № 917/1760/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 17.11.2015 року

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Хачатрян В.С.