РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/23032/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Столичний» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кухарева В.В.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа»

про стягнення 1 410 060, 97 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Щербань Д.М. за довіреністю № 52-15 від 27.10.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Столичний» (далі - позивач) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кухарева В.В. звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа» (далі - відповідач) про стягнення 1 410 060, 97 грн., а саме: 1 281 678, 91 грн. прострочених процентів за користування кредитними коштами, 119 790, 58 грн. пені та 8 591, 48 грн. штрафу.

При цьому, в прохальній частині позовної заяви також просить у випадку, якщо суми грошових коштів буде недостатньо для задоволення позовних вимог, стягнути суму якої не вистачає для повного задоволення вимог з іншого майна відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Кредитного договору № 1621-КЮ-14 від 30.04.2014 р. позивач відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію. Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами, позивач звернувся до нього з вимогою про погашення заборгованості. Так як спір між сторонами в досудовому поряду вирішити не вдалось, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/23032/15, її розгляд призначено на 06.10.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 06.10.2015 р. не з'явився, проте 28.09.2015 р. подав через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання 06.10.2015 р. не з'явився, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та заяву про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів, а також зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Столичний» про визнання зобов'язання частково виконаним.

Суд відклав розгляд заяви представника відповідача про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів до встановлення фактичних обставин у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 21.10.2015 р.

При цьому, ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. було вирішено зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа» повернути без розгляду.

Представник позивача в судове засідання 21.10.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання 21.10.2015 р. також не з'явився, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав заяву про продовження строку вирішення спору у справі № 910/23032/15 на п'ятнадцять днів, витребування у позивача додаткових документів у справі та про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кєрмата-Плюс», яке, за його твердженням, є майновим поручителем відповідача.

Суд відклав розгляд вказаних клопотань відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та витребування додаткових документів у справі до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.10.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 04.11.2015 р.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі, клопотання про розгляд справи у відсутність його представника та письмові пояснення щодо обрахунку боргу відповідача.

04.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами звукозапису та про відкладення розгляду справи, залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Кєрмата-Плюс» та витребування у позивача всього пакету документів щодо поручителів з оригіналами договорів.

Також, від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2015 р. розгляд справи було відкладено на 17.11.2015 р.

Представник відповідача в судове засідання 17.11.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Так, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.11.2015 р. суд розглянув та вирішив відхилити клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кєрмата-Плюс».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини.

Допущення або притягнення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Судом встановлено, що відповідно до представлених відповідачем суду документів, а саме: копій Договору про заставу транспортних засобів від 29.10.2014 р. та додатків до нього, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 35163204 від 19.03.2015 р., ТОВ «Кєрмата-Плюс» значиться позичальником за Кредитним договором № 1578-Ю-13 від 25.11.2013 р., а відповідач - його майновим поручителем.

Разом з тим, предметом даного спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за укладеним з останнім Кредитним договором № 1621-КЮ-14 від 30.04.2014 р., й доказів того, що ТОВ «Кєрмата-Плюс» виступило поручителем відповідача у відносинах з позивачем за вказаним кредитним договором - суду не представлено.

Також, судом було розглянуто та відхилено клопотання відповідача про витребування у позивача додаткових документів у справі, які стосуються поручителів відповідача, оскільки останнім не мотивовано, які існують в нього перешкоди, щоб надати такі документи самостійно, в тому числі шляхом попереднього їх самостійного одержання у позивача.

Крім того, суд розглянув та відхилив клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Так, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України в № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Разом з тим, відповідачем у своєму клопотанні не обґрунтовано належним чином, в чому саме існує складність перевірки суми заборгованості відповідача перед позивачем.

У судовому засіданні 17.11.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2014 р. між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Столичний» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа»» (позичальник) було укладено Кредитний договір № 1621-КЮ-14 (далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 28 000 000,00 грн., зі сплатою 17 % річних, строком до 29 квітня 2015 року, з кінцевим терміном повернення 29 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 1.2. Кредитного договору, позичальник зобов'язується використати кредит на цілі, передбачені цим договором, сплатити банку проценти за користування кредитом, комісії у розмірі та порядку, передбачених цим договором, та повернути суму кредиту в порядку і строки, обумовлені цим договором.

Пунктом 4.4 Кредитного договору було визначено, що банк відкриває на ім'я позичальника рахунки в ПАТ АБ «Столичний» (МФО 397133): 71 - позичковий рахунок; 71 - рахунок для слати процентів.

Пунктом 5.2. Кредитного договору було передбачено, що повернення кредиту відбувається 29 квітня 2015 року (включно).

Згідно з пунктом 5.3. Кредитного договору, повернення позичальником кредиту відбувається шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок.

Відповідно до пункту 5.5. Кредитного договору, у разі порушення строків сплати кредиту, позичальник сплачує банку пеню, яка нараховується на суму несплаченої заборгованості по кредиту, із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Пунктом 6.1. Кредитного договору сторони погодили, що позичальник за користування кредитними коштами щомісячно сплачує банку проценти в розмірі 17 % річних, які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом за фактичну кількість днів періоду нарахування процентів з урахуванням фактичної календарної кількості днів у році. Нараховані проценти підлягають сплаті на дату платежів по процентам за кредитом в гривнях на рахунок, вказаний в п.п. 4.4 цього договору.

Відповідно до пункту 6.2. Кредитного договору, у разі порушення строків сплати процентів за кредитом, позичальник сплачує банку пеню, яка нараховується на суму несплачених процентів за користування кредитом, із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Згідно з пунктом 6.3. Кредитного договору, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 0,5 процентів від суми невиконаного зобов'язання (за кожне порушення строку сплати процентів).

Додатковою угодою № 1 від 17.06.2014 р. сторони внесли зміни до Кредитного договору та передбачили, що банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 31 000 000,00 грн., зі сплатою 17 % річних, строком до 29 квітня 2015 року, з кінцевим терміном повернення 29 квітня 2015 року.

Додатковою угодою № 2 від 29.04.2015 р. сторони внесли зміни до Кредитного договору та передбачили, що банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 31 000 000,00 грн., зі сплатою 17 % річних, строком до 27 квітня 2016 року, з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з виписки по особовому рахунку відповідача 71 - позичковий рахунок) станом на 20.08.2015 р., позивач 30.04.2014 р. надав відповідачу кредитні кошти в сумі 22 000 000, 00 грн. (відповідач повернув їх 05.05.2014 р.), 04.06.2014 р. позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 28 000 000, 00 грн. (відповідач повернув їх 26.06.2014 р.), 21.11.2014 р. позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 31 000 000, 00 грн. (відповідач повернув 30.01.2015 р. 760 000, 00 грн., неповернута станом на 20.08.2015 р. сума - 30 240 000, 00 грн.).

При цьому, з виписки по особовому рахунку відповідача 71 - рахунок для слати процентів) станом на 20.08.2015 р. вбачається, що за відповідачем рахується прострочена заборгованість по процентам в сумі 1 281 678, 91 грн.

Так, позивачем 05.05.2015 р. було перенесено прострочену заборгованість по процентам в сумі 436 615, 89 грн. (погашено відповідачем 29.05.2015 р.), 02.06.2015 р. перенесено прострочену заборгованість по процентам в сумі 422 531, 51 грн., 01.07.2015 р. перенесено прострочену заборгованість по процентам в сумі 436 615, 89 грн., 03.08.2015 р. перенесено прострочену заборгованість по процентам в сумі 422 531, 51 грн.

Отже, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за договором щодо надання відповідачу кредитних коштів, проте відповідач у встановлені договором строки проценти за користування кредитними коштами не сплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів погашення боргу та його контррозрахунку не представив.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між позивачем та відповідачем договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вимоги позивача полягають у сплаті боргу щодо нарахованих процентів.

З урахуванням умов Кредитного договору та встановлених обставин справи слід вважати термін сплати процентів на дату звернення позивача до суду щодо спірної суми боргу таким, що настав, а заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, - обґрунтованими.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення пені та штрафу за несвоєчасну сплату процентів, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Як зазначалось вище, відповідно до пункту 6.2. Кредитного договору сторонами було визначено, що у разі порушення строків сплати процентів за кредитом, позичальник сплачує банку пеню, яка нараховується на суму несплачених процентів за користування кредитом, із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Крім того, згідно з пунктом 6.3. Кредитного договору було передбачено, що за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 0,5 процентів від суми невиконаного зобов'язання (за кожне порушення строку сплати процентів).

Позивачем у відповідності до умов Кредитного договору нараховано відповідачу 119 790, 58 грн. пені та 8 591, 48 грн. штрафу, розрахунок яких є вірним.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

При цьому, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона буда прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у ст. 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина», а тому положення ст. 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі смислу цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно з ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 р. у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 р. у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 р. у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 р. у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 р. у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного суду України від 21.10.2015 р. у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за Кредитним договором обов'язки щодо сплати процентів, позовні вимоги про стягнення 1 281 678, 91 грн. прострочених процентів за користування кредитними коштами, 119 790, 58 грн. пені та 8 591, 48 грн. штрафу підлягають задоволенню з урахуванням зазначеного.

Разом з тим, суд відхиляє вимоги позивача, наведені в прохальній частині позовної заяви, згідно з якими він просить у випадку, якщо суми грошових коштів буде недостатньо для задоволення позовних вимог, стягнути суму якої не вистачає для повного задоволення вимог з іншого майна відповідача.

Так, по-перше, чинним процесуальним законодавством не передбачено можливості при прийнятті рішення у справі викладати резолютивну частину альтернативно, а відповідно й заявлення альтернативних позовних вимог є неправомірним.

По-друге, розглядаючи спір про стягнення грошових коштів суд не перевіряє їх достатність у відповідача станом на час вирішення спору по суті, як і не зобов'язаний встановлювати коло іншого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені майнові вимоги позивача.

Порядок звернення стягнення на інше майно боржника у разі недостатності коштів для виконання рішення суду, передбачено ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, відповідно до ч. 2 вказаної статті визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем (ч. 5 ст. 52 Закону).

Таким чином, питання щодо задоволення вимог позивача у разі відсутності у відповідача коштів у достатньому розмірі, має вирішуватись в межах виконавчого провадження з виконання прийнятого у даній справі рішення про стягнення грошових коштів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Таким чином, з відповідача судовий збір підлягає стягненню до Державного бюджету України в частині задоволених позовних вимог.

В іншій частині судовий збір з позивача не стягується, оскільки у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору, якщо позов у відповідній частині залишено без задоволення, - судовий збір не стягується.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа» (03115, місто Київ, вулиця Львівська, будинок 18-А; ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Столичний» (40035, місто Суми, вулиця Харківська, будинок 1; ) 1 281 678 (один мільйон двісті вісімдесят одну тисячу шістсот сімдесят вісім) грн. 91 коп. прострочених процентів за користування кредитними коштами, 119 790 (сто дев'ятнадцять тисяч сімсот дев'яносто) грн. 58 коп. пені та 8 591 (вісім тисяч п'ятсот дев'яносто одну) грн. 48 коп. штрафу.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Аліанс-Мєдіа» (03115, місто Київ, вулиця Львівська, будинок 18-А; ) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 28 201 (двадцять вісім тисяч двісті одну) грн. 22 коп.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака