ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа № 911/4151/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3»

про стягнення 30817,55 грн.

секретар судового засідання: Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. № 21-09/15 від 21.09.2015 р.

від відповідача: не зявився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» (далі - відповідач) про стягнення 30817,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо здійснення розрахунку з позивачем за поставку товару відповідно до заявки покупця № 2179 від 21.04.2015 р., у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 30000,00 грн. основного боргу, 474,81 грн. інфляційних втрат та 342,74 грн. 3% річних, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

22.10.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» було подано заяву б/н від 22.10.2015 р., відповідно до якої відповідач зазначив про часткове погашення основного боргу в сумі 5000,00 грн., а також просив суд відмовити в позові в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

У судовому засіданні 05.11.2015 р. представником позивача було подано клопотання б/н від 05.11.2015 р. про продовження строку розгляду спору понад строк, встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.11.2015 р. було продовжено строк розгляду спору у даній справі на пятнадцять днів.

17.11.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Авіабудсервіс» було подано клопотання № 253 від 17.11.2015 р., відповідно до якого позивач просив суд долучити докази до матеріалів справи здійснення оплати основного боргу відповідачем.

У судовому засіданні 19.11.2015 р. представник позивача зазначив про сплату заборгованості в частині основного боргу в розмірі 30000,00 грн. та підтримав позовні вимоги в частині стягнення 474,81 грн. інфляційних втрат та 342,74 грн. 3% річних.

Представник відповідача у судове засідання 19.11.2015 р. не зявився.

У судовому засіданні 19.11.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» було отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» замовлення № 2179 від 21.04.2015 р. на придбання товару.

22.04.2015 р. ТОВ «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» за замовленням № 2179 від 21.04.2015 р. було отримано від ТОВ «Авіабудсервіс» товар, що підтверджується видатковою накладною № 1845 від 22.04.2015 р. на суму 57970,00 грн.

Товар був оплачений відповідачем частково, що підтверджується банківськими виписками від 29.05.2015 р. на суму 7970,00 грн. та від 03.07.2015 р. на суму 20000,00 грн.

ТОВ «Авіабудсервіс» було надіслано на адресу ТОВ «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» лист-претензію № 97 від 06.08.2015 р., відповідно до якого позивач просив відповідача сплатити основний борг в сумі 30000,00 грн. та штрафні санкції в розмірі 6059,35 грн.

Відповідь на лист-претензію отримано не було, заборгованість не сплачено.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем належним чином за отриманий товар в сумі 30000,00 грн., останній і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб, відповідно до якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, у свою чергу, оплатити його та прийняти.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Так, ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Судом встановлено, що ТОВ «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» після порушення провадження у справі розрахувалось з ТОВ «Авіабудсервіс» в частині основного боргу в сумі 30000,00 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача від 16.10.2015 р. та від 04.11.2015 р.

З урахуванням викладеного, провадження у справі в частині стягнення 30000,00 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України за відсутності предмету спору.

Водночас, позивач просив суд стягнути з відповідача 474,81 грн. інфляційних втрат та 342,74 грн. 3% річних.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем було визначено розмір 3% річних у сумі 342,74 грн., нарахованих на суму 30000,00 грн. за період з 22.04.2015 р. до 07.09.2015 р., а розмір інфляційних втрат позивачем було визначено в сумі 474,81 грн.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар по накладній від 22.04.2015 р. починається з 23.04.2015 р.

Таким чином, згідно з арифметичним розрахунком, який був зроблений судом відповідно до встановленого початку прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 340,27 грн. 3% річних та 240,00 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 23.04.2015 р. до 07.09.2015 р.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
23.04.2015 - 07.09..008240.0030240.00
Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3000023.04.2015 - 07.09.20151383 %340.27
З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс».

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Приписами ч. 2 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 49 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 р. № 7, частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. У застосуванні даної норми суду слід мати на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Враховуючи викладене, витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються судом на відповідача в частині вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 30000,00 грн., оскільки його було сплачено відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду, в іншій частині судові витрати у даній справі відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 30000,00 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське будівельно-транспортне підприємство № 3» (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Новопромислова, 7/8, код 32786261) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» (03680, м. Київ, ОСОБА_2 Лепсе, 8, корп. 59/4, код 32485297) 240 (двісті сорок) грн. 00 коп. інфляційних втрат, 340 (триста сорок) грн. 27 коп. 3% річних, 1208 (одну тисячу двісті вісім) грн. 62 коп. судового збору.

4. У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 24.11.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна