РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/27052/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

про стягнення 50 000,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Андрієнко Ю.А. (представник за довіреністю №358 від 19.12.2014р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем надано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи, що ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування оціненої шкоди, а відповідно до наявного в матеріалах справи Звіту матеріальний збиток, завданий власнику застраханого позивачем автомобіля, з урахуванням фізичного зносу деталей, складає 32 079,32 грн., тому до стягнення з відповідача в даній справі підлягає саме зазначена сума.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/27052/15, розгляд призначено на 17.11.2015р.

Також, судом ухвалено направити запит від 21.10.2015р. до Моторного (транспортного) страхового бюро України для отримання завіреної копії страхового полісу №АІ/7797943.

30.10.2015р. до суду надійшла відповідь від Моторного (транспортного) страхового бюро України №7/2-5/29856 від 28.10.2015р., яка містить інформацію щодо страхового полісу №АІ/7797943.

В судове засідання 17.11.2015р. представник від відповідача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 17 листопада 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором страхування) та ОСОБА_2 (надалі також - страхувальник) 13.05.2014р. було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу №0112-0104-0460 (далі - Договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

12.02.2015р., в м. Києві на вул. Хрещатик, ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, при відчиненні двері пасажиром, не переконався, що це буде безпечно, чим порушив п.п. 15.13. ПДР України в наслідок чого сталось зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ОСОБА_4, керував автомобілем НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 та посвідчення водія НОМЕР_5.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2015р. ОСОБА_3, за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до Звіту про оцінку автомобіля НОМЕР_1 №109 від 03.03.2015р., складеного Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_1, становить 32 079,32 грн., а вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3 складає 60 984,13 грн.

Згідно рахунку на оплату покупцю №8 від 25.02.2015р., виставленого ФО-П ОСОБА_6, вартість ремонту автомобіля НОМЕР_1 складає 57 672,00 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №5086 від 05.03.2015р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, з урахуванням рахунку на оплату, становить 56 622,00 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 56 622,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №22 від 06.03.2015р. на суму в розмірі 29 360,00 грн. та №526 від 06.03.2015р. на суму 27 262,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 56 622,00 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, застрахована відповідачем на підставі Полісу №АІ/7797943.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Матеріалами справи, а саме, Звітом про оцінку автомобіля НОМЕР_1 №109 від 03.03.2015р., складеного Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, підтверджується, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_1, становить 32 079,32 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 60 984,13 грн.

Окрім того, в матеріалах справи наявний рахунок на оплату покупцю №8 від 25.02.2015р., відповідно до якого, вартість ремонту автомобіля НОМЕР_1 складає 57 672,00 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №5086 від 05.03.2015р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 56 622,00 грн.

Як зазначалось вище, на підставі платіжних доручень №22 від 06.03.2015р. та №526 від 06.03.2015р. позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 56 622,00 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, враховуючи заперечення відповідача, норми ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» судом встановлено, що обґрунтованою сумою, яка підлягає до стягнення з відповідача є сума оціненої шкоди з урахування коефіцієнту зносу, розрахованої у порядку, встановленому законодавством, яка відповідно до Звіту про оцінку автомобіля НОМЕР_1 №109 від 03.03.2015р. становить 32 079,32 грн.

Відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як встановлено судом, відповідно до Полісу №АІ/7797943 розмір франшизи становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з огляду на це, з відповідача має бути стягнуто 32 079,32 грн. = 32 079,32 грн. (сума оціненої шкоди з урахування коефіцієнту зносу, встановлена Звітом про оцінку автомобіля НОМЕР_1 №109 від 03.03.2015р.) - 0,00 грн. (франшиза відповідача).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених нормами діючого законодавства, окрім того у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/27052/15 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 32 079,32 грн.

Судовий збір позивача в розмірі 781,45 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (, адреса: 02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (, адреса: 04073, м. Київ, пров. Балтійський, 20) суму страхового відшкодування в розмірі 32 079,32 грн. (тридцять дві тисячі сімдесят дев'ять гривень 32 копійки) та судовий збір у розмірі 781,45 грн. (сімсот вісімдесят одна гривна 45 копійок).

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2015р.

Суддя С.М. Морозов