КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 911/1372/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Гончарова С.А.

за участю представників:

прокурор: Насадчук Ж.Д.;

від позивача: Калусенко В.В., Кропот О.О.;

від відповідача-1: Матура О.І.;

від відповідача-2: Ніколаєнко М.О.;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич»

на рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015

по справі № 911/1372/15 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку та торгівлі України

до 1. Державної акціонерної холдингової компанії «Артем»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич»,

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

2. Державне підприємство «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій»,

про зобов'язання повернути нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку та торгівлі України звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (далі - ДАХК «Артем», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» (далі - ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі - третя особа-1) та Державного підприємства «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» (далі - ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій», третя особа-2), в якому просив суд застосувати наслідки недійсного правочину та зобов'язати ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» повернути державі в особі ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» нерухоме майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич», с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, загальною площею 2142,02 кв. м. та інше майно, визначене в акті приймання-передачі від 07.09.2010.

Рішенням господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 позовні вимоги задоволено повністю, а саме:

- визнано недійсним договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, укладений між ДАХК «Артем» та ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич»;

- зобов'язано ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» повернути державі в особі ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» нерухоме майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич», с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, загальною площею 2142,02 кв. м. та інше майно, визначене в акті приймання-передачі від 07.09.2010.

Крім того, оскаржуваним рішенням розподілено судові витрати.

Рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 мотивовано тим, що майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» не було внесено до статутного фонду ДАХК «Артем», у зв'язку з чим наказом Міністерства промислової політики України № 95 від 19.12.2013 «Про прийняття майна», майно комплексу було передано на баланс Державному підприємству "Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій" (ДП «УкрНТІ «Промтехнологія»), при цьому попередній наказ № 272 від 07.06.2010 було визнано таким, що втратив чинність, як такий що не був реалізований. Таким чином, укладений відповідачами у даній справі правочин порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави, що відповідно до ст. 228 ЦК України свідчить про його нікчемність. Враховуючи, що спірний правочин з укладання договору оренди державного майна відповідно до ст.ст. 215, 228 Цивільного кодексу України є нікчемним, то згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. На теперішній час держава позбавлена можливості здійснювати функції власника спірного майна, оскільки вказане державне майно перебуває у володінні ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич».

Не погодившись з прийнятим місцевим господарським судом рішенням, ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 скасувати та залишити позовні вимоги Заступника Генерального прокурора без задоволення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення. Так, апелянт вказував на те, що при укладенні договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 не було жодних порушень як вимог чинного законодавства, так і публічного порядку, і жодним чином не був спрямований на незаконне заволодіння державним майном, оскільки нерухоме майно належало орендодавцю на правомірних підставах і було набуто ним внаслідок його внесення до статутного капіталу згідно наказу Міністерства промислової політики України № 272 від 07.06.2010 «Про передачу майна до статутного фонду (капіталу) ДАХК «Артем», і, відповідно, втратило статус державного майна. Таким чином, при укладенні договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правовідносини сторін стосовно оренди саме державного майна, не підлягали застосуванню. Також, в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції, в порушення ст. 207 Господарського кодексу України, ст. 228 Цивільного кодексу України, без дослідження обставин вини сторін і їх умислу щодо порушення інтересів держави при укладенні договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, зробив невірний висновок щодо обставин недійсності оспорюваного правочину.

Крім того, на думку апелянта, місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, чим допустив порушення норм процесуального права (зокрема п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України), яке полягає у тому, що у позовній заяві прокурором не заявлялась вимога про визнання недійсним договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, а тому суд без клопотання заінтересованої сторони, без заяви про зміну позовних вимог, самостійно вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" у справі № 911/1372/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді - Сулім В.В., Коротун О.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 у зв'язку із перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1372/15 колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді - Сулім В.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 у справі № 911/1372/15 апеляційна скарга ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» прийнята до провадження та її розгляд призначено на 02.07.2015.

01.07.2015 від Міністерства економічного розвитку та торгівлі України через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому Міністерство економічного розвитку та торгівлі України просило суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Так, у письмовому відзиві позивач наголошував на тому, що місцевим господарським судом зроблено правильний висновок про те, що майно Дитячого оздоровчого закладу санаторного типу «Славутич» не увійшло до статутного капіталу ДАХК «Артем», а наказом Міністерства промислової політики України № 95 від 19.12.2013 «Про прийняття майна» зазначене майно передано на баланс ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій», а наказ Міністерства промислової політики України № 272 від 07.06.2010 «Про передачу майна до статутного фонду (капіталу) ДАХК «Артем» втратив чинність як такий, що не був реалізований. На думку позивача, оспорюваний правочин оренди укладено всупереч статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно якої орендодавцями майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва щодо площі, яка перевищує 200 кв.м., а також всупереч статті 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» без проведення конкурсу. Крім того, позивач вказував на те, що матеріали справи не містять і доказів внесення спірного майна до статутного фонду ДАХК «Артем» та його перебування у власності наведеного підприємства.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 у зв'язку із перебуванням головуючого судді Гаврилюка О.М. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1372/15.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" у справі № 911/1372/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. - головуючий суддя, судді - Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1372/15 колегію суддів у складі: Руденко М.А. - головуючий суддя, судді - Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 у справі № 911/1372/15 апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" колегією суддів у складі: головуючий суддя - Руденко М.А. - головуючий суддя, судді - Дідиченко М.А., Кропивна Л.В. прийнято до провадження та її розгляд призначено на 21.07.2015.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2015 у зв'язку із перебуванням головуючого судді Руденко М.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1372/15.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" у справі № 911/1372/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Пономаренко Є.Ю. - головуючий суддя, судді - Ропій Л.М., Рябуха В.І.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у зв'язку із перебуванням суддів Ропій Л.М. та Рябухи В.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1372/15 колегію суддів у складі: Пономаренко Є.Ю. - головуючий суддя, судді - Буравльов С.І., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 911/1372/15 апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" колегією суддів у складі: Пономаренко Є.Ю. - головуючий суддя, судді - Буравльов С.І., Гончаров С.А. прийнято до провадження та її розгляд призначено на 25.08.2015.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 у зв'язку із перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1372/15 колегію суддів у складі: Пономаренко Є.Ю. - головуючий суддя, судді - Калатай Н.Ф., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 у справі № 911/1372/15 апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" колегією суддів у складі: головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді - Калатай Н.Ф., Гончаров С.А. прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 розгляд справи було відкладено на 15.10.2015.

15.10.2015 через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від Генеральної прокуратури України надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому прокуратура просила суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Так, в обгрунтування своєї правової позиції Генеральна прокуратура України посилалась на те, що місцевий господарський суд обгрунтовано виходив з того, що відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва щодо площі, яка перевищує 200 кв.м., проте, Фонд державного майна України своєї згоди на укладення оспорюваного правочину - не надавав, а також всупереч статті 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» не було проведено конкурсу. Таким чином, ДАХК «Артем» при укладенні договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 не мав повноважень самостійно розпоряджатися державним майном Дитячого оздоровчого закладу санаторного типу «Славутич» та не мав обсягу цивільної дієздатності, у зв'язку з чим укладений між відповідачами правочин суперечить ст. 203 Цивільного кодексу України та є недійсним.

Також, договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави, а тому згідно ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, наведений правочин є нікчемним, і згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України не створює ніяких наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, і з метою реалізації такого наслідку і заявлено вимогу про зобов'язання ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» повернути державі в особі ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» нерухоме майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич», с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, загальною площею 2142,02 кв. м. та інше майно, визначене в акті приймання-передачі від 07.09.2010.

Таким чином, прокуратура вважає, що місцевим господарським судом обгрунтовано визнано нікчемний правочин недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину згідно статті 216 Цивільного кодексу України.

Крім того, прокуратура вважає довод апелянта про те, що місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог - безпідставним, оскільки пункт 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлює зокрема те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. До того ж, згідно п. 1 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, і прокурор вважає,що реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

15.10.2015 через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній наголошував, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2015, яка залишена без змін постановою суду касаційної інстанції, присуджено на користь ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич», як орендаря, вартості невід'ємних поліпшень нерухомого майна за договором оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 розгляд справи було відкладено на 22.10.2015.

Розпорядженням в.о. керівника апарату від 22.10.2015, у зв'язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю., у відпустці, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 911/1372/15.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ „Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу „Славутич" по справі № 911/1372/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 22.10.2015, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В., справу № 911/1372/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 справу № 911/1372/15 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Гончаров С.А. , розгляд апеляційної скарги призначено на 10.11.2015.

В судовому засіданні 10.11.2015 прокурор та позивач проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 - без змін.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 10.11.2015 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 скасувати та залишити позовні вимоги Заступника Генерального прокурора України без задоволення.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 10.11.2015 підтримав доводи апеляційної скарги відповідача-1, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача-1 задовольнити, рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 у справі № 911/1372/15 скасувати та залишити позовні вимоги Заступника Генерального прокурора України без задоволення.

Треті особи - 1, 2 в судове засідання 10.11.2015 представників не направили, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавали. Про розгляд справи були повідомлені належним чином за адресою свого місцезнаходження.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

П.п. 3.9.1. п.п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників третіх осіб, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.08.2004 № 575-р «Про передачу державних підприємств, що належали до сфери управління корпорації «Укрбудматеріали», до сфери управління Міністерства промислової політики України було передано Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич», який знаходиться в с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Відповідно до наказу Міністерства промислової політики України № 179 від 08.04.2010 «Про передачу майна Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич», майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» було передано на баланс Державної акціонерної холдингової компанії "Артем".

На виконання наказу № 179 від 08.04.2010, між Міністерством промислової політики України та ДАХК «Артем» було складено акт приймання-передачі від 22.04.2010, згідно Міністерством промислової політики України передано на відповідальне зберігання майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» (за переліком, наведеним у акті), а ДАХК «Артем» прийняло на відповідальне зберігання перелічене майно.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що передача ДАХК «Артем» майна згідно наказу Міністерства промислової політики України № 179 від 08.04.2010 та за актом приймання-передачі від 22.04.2010 були здійснені на виконання рішення господарського суду Київської області від 30.11.2009 у справі № 13/211-09 за позовом Регіонального відділення ФДМУ України по Київській області до ЗАТ «Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич» про зобов'язання останнього повернути майно у зв'язку з закінченням договору оренди від 05.08.2004, і правовідносини за яким не є предметом спору.

09.04.2010 наказом ДАХК «Артем» № 46 «Про Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич», ДАХК «Артем» було прийнято на власний баланс майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» і введено його до структури Департаменту з соціальних питань як підрозділу без права юридичної особи.

07.06.2010 Міністерством промислової політики України видано наказ № 272 від 07.06.2010 «Про передачу майна до статутного фонду (капіталу) ДАХК «Артем», згідно якого Міністерством відповідно до повноважень по здійсненню функцій з управління об'єктами державної власності було передбачено внесення до статутного фонду (капіталу) ДАХК «Артем» майна згідно додатку.

07.09.2010 між ДАХК «Артем», як орендодавцем, та ЗАТ «Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич», як орендарем, (який в подальшому змінив найменування внаслідок перетворення у ТОВ «Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич», відомості про що містяться у преамбулі статуту останнього) укладено договір оренди № 36ВА-10 (далі - договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010), за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що розташоване за адресою: с.Циблі, Переяслів-Хмельницький район, Київська обл., загальною площею 2142,02 кв.м., та інше майно, визначене в акті приймання - передачі Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» (п. 1.1), зі строком дії договору до 07.08.2013.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, вартість майна згідно незалежної експертної оцінки на 07.06.2010 становила 502868 грн. 50 коп. Майно передане в строкове платне користування для використання з метою дитячого оздоровлення.

07.09.2010 між орендодавцем та орендарем було підписано та посвідчено печатками обох сторін Акт приймання - передачі майна до договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду майно згідно наведеного у акті переліку.

Додатковою угодою від 31.03.2011 № 1 до договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, сторонами внесено зміни до договору в частині реквізитів орендаря у зв'язку з тим, що ЗАТ «Дитячий оздоровчий комплекс санаторного типу «Славутич» було припинено шляхом перетворення у ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич».

Додатковою угодою від 02.07.2013 до договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, сторони продовжили строк дії договору до 30.05.2014.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначав, що вказаний договір оренди № 36ВА-10 нерухомого майна від 07.09.2010 є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом; він укладений усупереч вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, в порушення публічного порядку та поза межами цивільної дієздатності ДАХК «Артем», у зв'язку з чим спірне майно підлягає поверненню державі.

Зокрема, в обгрунтування позову прокурор посилався на ту обставину, що майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич» не було внесено до статутного фонду ДАХК «Артем», у зв'язку з чим наказом Міністерства промислової політики України № 95 від 19.12.2013 «Про прийняття майна», майно комплексу було передано на баланс Державному підприємству "Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій" (ДП «УкрНТІ «Промтехнологія»), при цьому попередній наказ № 272 від 07.06.2010 було визнано таким, що втратив чинність, як такий що не був реалізований.

Відповідно до пп. 7 п. 4 Положення про Міністерство промислової політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1538 від 02.11.2006, Міністерство відповідно до покладених на нього завдань здійснювало відповідно до законодавства функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

З прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 459 від 20.09.2014 "Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі" постанова Кабінету Міністрів України № 1538 від 02.11.2006 "Про затвердження Положення про Міністерство промислової політики України" втратила чинність.

Указом Президента України № 634/2011 від 31.05.2011 було встановлено, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є правонаступником Міністерства промислової політики України в частині формування та реалізації промислової політики.

Місцевий господарський суд, розглянувши наявні у матеріалах справи докази та дослідивши позиції сторін у справі, дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора у даній справі підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до абз. 2 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), орендодавцем щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Крім того, відповідно до абз. 4 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підприємства, установи та організації є орендодавцями щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв.м.

Врахувавши наведені приписи Закону України «Про оренду державного та комунального майна», місцевий господарський суд дійшов висновку, що ДАХК «Артем» не була наділена правами щодо розпорядження державним майном та виступати орендодавцем вказаного вище державного майна, загальна площа якого відповідно до договору складає 2142,02 кв.м.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об'єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.

Водночас, статтею 72 Закону України "Про державний бюджет на 2010 рік" було встановлено, що у 2010 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах, крім державного та комунального майна, що передається в оренду бюджетним установам; музеям; підприємствам і громадським організаціям у сфері культури і мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам під творчі майстерні); громадським організаціям ветеранів; громадським організаціям інвалідів; центрам професійної, соціальної реабілітації інвалідів та центрам ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів, а також підприємствам та організаціям громадських організацій інвалідів, яким визначена доцільність надання державної допомоги відповідно до статей 141, 142 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"; Пенсійному фонду України та його органам; державним видавництвам та підприємствам книгорозповсюдження; вітчизняним видавництвам та підприємствам книгорозповсюдження книжкової продукції, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру); релігійним організаціям для забезпечення проведення богослужінь, релігійних обрядів та церемоній.

На підставі викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки доказів передачі спірного державного майна в оренду на конкурсних засадах, як і доказів належності відповідача-1 до кола зазначених вище суб'єктів, на яких поширюються винятки, встановлені ст. 72 Закону України "Про державний бюджет на 2010 рік", до справи не надано, а тому відповідачем-1 неправомірно передано в оренду державне майно.

Таким чином, місцевий господарський суд визнав укладений відповідачами у даній справі правочин оренди таким, що порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України свідчить про його нікчемність.

В свою чергу колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши їх наявними доказами, не погоджується з вищенаведеними висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що зроблені господарським судом Київської області з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що згідно з ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування рішення місцевого господарського суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

За приписами встановленими в ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з приписами ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою (ч.ч. 2, 3 ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" надано наступні роз'яснення:

- вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1);

- якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку доводам позивача (п. 2.13);

- водночас, правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (п. 2.5).

У п.п. 2.5.2 п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наголошується, що:

- необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України);

- за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним;

- спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, за відсутності позовної вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним, у суду відсутні правові підстави для визнання його недійсним з власної ініціативи.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурор при зверненні до суду з позовом просив застосувати наслідки недійсного правочину, які випливають з нікчемності договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, а саме: зобов'язати ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» повернути державі в особі ДП «Український державний науково-технічний і проектний інститут промислових технологій» нерухоме майно Дитячого оздоровчого комплексу санаторного типу «Славутич», с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, загальною площею 2142,02 кв. м. та інше майно, визначене в акті приймання-передачі від 07.09.2010.

Як свідчить протокол судового засіданні від 27.04.2015 суд розпочав розгляд справи по суті та заслухав представників сторін стосовно суті справи, та відклав розгляд справи на 18.05.2015.

14.05.2015 до господарського суду Київської області прокурором, який бере участь у справі, були подані пояснення (нормативно-правове обґрунтування позовних вимог) № 08/3-23586-15 від 14.05.2015, згідно з якими прокурор наголошував на тому, що оскільки ДАХК «Артем» при укладанні договору не мав повноважень самостійно розпоряджатися державним майном ДОКСТ «Славутич» та не мав необхідних обсягів цивільної дієздатності, вказаний договір оренди суперечить вимогам ст. 203 ЦК України і є недійсним. Правочин, який не відповідає вимогам закону, не породжує будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Крім того, вказаний правочин порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави. Відповідно до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України це свідчить про його нікчемність. Враховуючи, що у даному випадку правочин з укладання договору оренди державного майна відповідно до ст.ст. 215, 228 Цивільного кодексу України є нікчемним, то згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно із ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд визнав укладений відповідачами у даній справі правочин оренди таким, що порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави, та зазначив, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України наведене свідчить про його нікчемність.

Проте, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з вказаним висновком місцевого господарського суду, з огляду на те, що наявні матеріали справи жодним чином не свідчать про нікчемність договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, а як на підставу нікчемності наведеного правочину прокурор у позові посилається саме на те, що ДАХК «Артем» при укладанні договору не мав повноважень самостійно розпоряджатися державним майном ДОКСТ «Славутич» та не мав необхідних обсягів цивільної дієздатності. В свою чергу, наведені доводи прокурора свідчать не про нікчемність правочину, а про його оспорюваність у розумінні вимог ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки повноваження осіб на укладення певних правочинів, і відповідно, правоздатність юридичної особи вчиняти дії щодо майна - є оспорюваними діями, а їх оцінка на відповідність вимогам чинного законодавства та установчим документам підприємства/установи/організації здійснюється під час розгляду справи саме щодо недійсності правочину.

Припис абзацу першого частини третьої ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень, в той же час, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими особами від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч. 2 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем в господарському суді тієї обставини, що її контрагент був або мав бути обізнаний з наявними обмеженнями повноважень представника цієї юридичної особи але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

В свою чергу, договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 не містить в собі положень, які свідчать про його недійсність і прямо вказують на недійсність, що встановлена законом (тобто, в сукупності що і складає ознаку нікчемності правочину), оскільки відсутність, за твердженням прокурора, у ДАХК «Артем» при укладанні договору повноважень самостійно розпоряджатися державним майном ДОКСТ «Славутич», і відповідно, приналежність спірного майна до державного - не є прямо встановлено законом, а отже, є оспорюваною, що свідчить саме про оспорюваність укладеного правочину, а не про його нікчемність. І така оспорюваність передбачає, що на позивача покладено обов'язок доведення тієї обставини, що контрагент був або мав бути обізнаний з наявними обмеженнями повноважень представника цієї юридичної особи але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що статтею 204 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, дійшов висновку, що підстав для визнання договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 недійсним як нікчемного - у місцевого господарського суду не було, належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України нікчемності договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 прокурором та позивачем не було надано ні під час вирішення спору місцевим господарським судом, ні під час апеляційного провадження, у зв'язку з чим висновок місцевого господарського суду про нікчемність договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 є таким, що не відповідає обставинам справи, зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а тому необґрунтовано зазначено в резолютивній частині рішення і про його недійсність як нікчемного договору.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурором у даній справі не заявлялось окремо позовної вимоги про визнання договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 саме недійсним.

При цьому, виходячи з приписів п. 1 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Таке право надано господарському суду у разі, коли договір пов'язаний з предметом спору, тобто коли позовні вимоги грунтуються на зобов'язаннях, що виникають з договору, який є недійсним, тоді суд має право визнати такий договір недійсним та відмовляє у позові в зв'язку з безпідставністю позову.

Проте, в даному випадку підставою позовних вимог прокурора про зобов'язання відповідача-2 повернути орендоване майно є безпідставність користування відповідачем-2 даним майном за відсутності відповідного договору, оскільки прокурор вважає укладений відповідачами договір оренди нікчемним.

Відповідно до заявлених прокурором вказаних предмету та підстав позову, суд має встановити, чи є договір є нікчемним, та зобов'язати відповідача-2 повернути безпідставне утримане майно, у разі нікчемності договору.

В той же час у разі, якщо договір не є нікчемним, а являється оспорюваним, суд повинен встановити чи укладений договір стороною з перевищенням повноважень, чи знала або повинна була знати про це перевищення інша сторона, чи не вчиняли повноважні особи першої сторони дій на визнання правочину, чи не порушені в цьому разі права особи на мирне володіння майном, що виходить за межі спору у даній справі, відповідно до заявлених прокурором предмету та підстав позову, та повинно встановлюватись під час вирішення спору про визнання такого договору недійсним.

З наведеного вбачається, що договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 не пов'язаний з предметом спору, оскільки позовні вимоги прокурора грунтуються не на даному договорі, а навпаки на його відсутності в зв'язку з нікчемністю. Визнання в такому разі місцевим судом з власної ініціативи договору недійсним поза заявленими прокурором вимогами не відповідає принципу диспозитивності сторін судового процесу, у зв'язку з чим норма п.1 ч.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню (постанова Верховного Суду України від 19.11.2002 у справі за позовом СП «МН «Ексім» до ТОВ «Сантанна», постанова Верховного Суду України від 25.02.2002 у справі за позовом СОГ «Стимул» до відділу освіти Ленінської РДА м.Севастополя).

Щодо вимоги прокурора про застосування наслідків нікчемності договору оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що договір оренди № 36ВА-10 від 07.09.2010 не являється нікчемним, а позовної вимоги про визнання його недійсним у передбаченій процесуальним законом стадії судового розгляду - прокурором не заявлялось, даний правочин судом не визнавався недійсним, і підстав для застосування п.1 ч.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України немає, апеляційний суд вважає, що позовна вимогапПрокурора про зобов'язання відповідача-2 повернути орендоване ним майно є необґрунтованою, що має наслідком скасування рішення місцевого суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що висновки місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні зроблені з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, а також невірно застосував норми процесуального права, а тому рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 в справі № 911/1372/15 в силу п. 1-4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує приписи п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», яким визначено, що приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

Пунктом 2.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що за позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину судовий збір сплачується залежно від вартості майна (суми коштів), стосовно якого (якої) заявлено вимогу.

Таким чином, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 10 057,37 грн. (2% (за ставкою судового збору на момент зверненян з прокурора з позовом) від 502 868,50 грн. - вартості майна, переданого в оренду) за розгляд вимоги майнового характеру в місцевому господарському суді підлягає стягненню з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (тобто з визначеного прокурором позивача, який не звільнений від сплати судового збору) в доход Державного бюджету України, а також судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 609,00 грн. та 5 028,69 грн. підлягає стягненню з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України на користь апелянта.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» на рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 в справі № 911/1372/15 - задовольнити.

2. Рішення господарського суду Київської області від 18.05.2015 в справі № 911/1372/15 - скасувати повністю.

3. Прийняти нове рішення.

4. У задоволенні позову відмовити повністю.

5. Стягнути з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (; місцезнаходження: 01008 м.Київ, вул. М.Грушевського, 12/2) в доход Державного бюджету України судовий збір в сумі 10 057 (десять тисяч п'ятдесят сім) грн. 37 коп. за розгляд вимоги майнового характеру в місцевому господарському суді.

7. Стягнути з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (; місцезнаходження: 01008 м.Київ, вул. М.Грушевського, 12/2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад санаторного типу «Славутич» (08454, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с. Циблі, вул. Героїв Дніпра, 1, ) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. та 5 028 (п'ять тисяч двадцять вісім) грн. 69 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

8. Доручити Господарському суду Київської області видати накази на виконання даної постанови.

9. Матеріали справи № 911/1372/15 повернути до Господарського суду Київської області.

10. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

С.А. Гончаров