ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа № 914/2053/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (надалі ЛМКП Львівтеплоенерго). б/н від 13.10.2015р. (вх. № ЛАГС 01-05/4850/15 від 27.10.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 25.08.2015р.

у справі № 914/2053/15

за позовом: публічного акціонерного товариства Львівобленерго (надалі ПАТ Львівобленерго), м. Львів

до відповідача: ЛМКП Львівтеплоенерго, м. Львів

про стягнення 214 439,82 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 502-4279/2 від 25.12.2014р.)

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність б/н від 30.09.2013р.)

Представникам сторін розяснені права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28, 29 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від представників сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.08.2015р. у справі № 914/2053/15 (суддя Гутьєва В.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача - ЛМКП Львівтеплоенерго на користь позивача- ПАТ Львівобленерго 47 362,28 грн. пені, 143 396,40 грн. втрат від інфляції, 3 383,02 грн. 3 % річних від простроченої суми та 4 288,80 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт прострочки оплати заборгованості підтверджується матеріалами справи, тому на підставі ст. 625 ЦК України та п. 4.2.1 договору № 90581 позивачем правомірно нараховано 143 396,40 грн. інфляційних втрат, 3 383,02 грн. 3% річних та пеню в розмірі 47 362,28 грн. Зменшуючи на 30 % заявлений до стягнення розмір пені, суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП Львівтеплоенерго перебуває у скрутному матеріальному становищі, що зумовлене збитковістю затвердженого тарифу на теплопостачання та низьким рівнем розрахунку населення за надані послуги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ЛМКП Львівтеплоенерго подало апеляційну скаргу, в якій рішення суду першої інстанції вважає необґрунтованим, прийнятим при недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ПАТ Львівобленерго в задоволені позовних вимог повністю Зокрема, скаржник зазначає, що судом не взято до уваги того, що відповідачем було здійснено оплату боргу по договору № 90581 в повному обсязі і на момент подання позовної заяви переплата по договору становила 1 195 484,13 грн. У звязку з вищенаведеним, у позивача нема підстав стверджувати про настання для нього негативних наслідків спричинених незначною затримкою в оплаті боргу.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 27.10.2015р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 30.10.2015р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 19.11.2015р.

У звязку з перебуванням у відпустці судді Мирутенка О.Л., розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2015р. внесено зміни у склад колегії суддів по розгляду справи № 914/2053/15, замість судді Мирутенка О.Л. введено суддю Михалюк О.В.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просить рішення місцевого господарського суду від 25.08.2015р. скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач в судовому засіданні проти доводів, наведених скаржником, заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, б/н та б/д (зареєстрований в канцелярії суду за вх. № ЛАГС 01-04/7331/15 від 19.11.2015р.), просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.10.2010р. між ВАТ Львівобленерго (постачальник) (перейменоване у ПАТ Львівобленерго) відповідно до вимог Закону України Про акціонерні товариства та ЛМКП Львівтеплоенерго (споживач) укладено договір № 90581 про постачання електричної енергії (а.с. 18-23), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку № 9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Під час виконання умов даного договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобовязуються користуватися чинним законодавством України та правилами користування електричною енергією (п. 2.1 договору № 90581).

Відповідно до п. 2.3.3 договору споживач зобовязується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 Порядок розрахунків та № 9 Графік зняття показників засобів обліку електричної енергії.

Згідно з п. п. 1, 2 додатку № 2 Порядок розрахунків до договору № 90581 від 19.10.2010 р. (а.с. 24) розрахунок споживача з постачальником електричної енергії за регульованим тарифом здійснюється за чинними тарифами, які встановлюються відповідно до положень нормативно-правових документів НКРЕ, згідно з договором про постачання електричної енергії. Розрахунковим періодом вважається період з 1 числа поточного місяця до 31 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у договорі поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених Правилами користування електроенергії (п. 5 додатку № 2. до договору № 90581).

Пунктом 7 додатку № 2 Порядок розрахунків до договору № 90581 від 19.10.2010 р. передбачено, що рахунки на оплату платежів, передбачених договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Пунктом 9.4 договору № 90581 встановлено, що даний договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2010р. Договір вважається щоразу продовженим на наступний календарний рік. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Із матеріалів справи вбачається, що за період з січня 2015 р. до квітня 2015 р. позивачем надані відповідачу послуги з електропостачання, проте, в порушення зобовязань відповідно до укладеного між сторонами договору відповідач неналежним чином здійснював оплату за спожиту енергію, оплачуючи надані послуги з порушенням термінів.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за отримані послуги, позивач нарахував відповідачу 67 660,40 грн. пені, 143 396,40 грн. інфляційних нарахувань, 3 383,02 грн. 3% річних.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наявними в матеріалах справи розрахунками позивача підтверджується прострочення виконання зобов'язання відповідачем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення наведеної норми права, слід відзначити, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання згідно договору було виконано несвоєчасно.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційний втрат, заявлена на підставі ст. 625 ЦК України, відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до п.п. 3.1, 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням того факту, що в даному випадку має місце прострочення виконання відповідачем договірного зобов'язання, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про правомірність позовних вимог в частині стягнення інфляційних та відсотків річних за визначений позивачем період прострочення.

При цьому, перевіривши відповідні розрахунки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо їх правильності, відповідності фактичним обставинам, умовам договору та нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги про стягнення 3 383,02 грн. - 3 % річних та 143 396,40 грн. втрат від інфляції підлягають до задоволення.

З'ясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 67 660,40 грн., колегія суддів зважає на таке.

Пунктом 4.2.1. договору № 90581 від 19.10.2010 р. сторони встановили, що за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до п. 8 додатку № 2 Порядок розрахунків до договору № 90131 від 22.03.2006 р. у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених даним договором, постачальник електричної енергії проводить споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню).

Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996 р. передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позов просив суд першої інстанції, зважаючи на скрутний матеріальний стан, в якому опинився, зменшити розмір суми нарахованих позивачем штрафних санкцій. В подальшому відповідач подав на адресу місцевого господарського суду клопотання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з ЛМКП Львівтеплоенерго. Своє клопотання обґрунтував винятковими обставинами, викладеними у клопотанні та доданими доказами.

Для визначення відсотка ставки, в межах якої господарський суд уповноважений зменшити розмір пені, заявленої позивачем до стягнення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України передбачено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з врахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п.3.17.4 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, вказана процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки, а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав, їх розмір не може бути зменшено судом.

Слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом за власним переконанням.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, обставинами, які вказують на наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, є те, що ЛМКП Львівтеплоенерго перебуває у скрутному матеріальному становищі, що зумовлене збитковістю затвердженого тарифу на теплопостачання та низьким рівнем розрахунку населення за надані послуги. У відповідача існує значна заборгованість перед ДК ОСОБА_5 України НАК Нафтогаз України, щодо цієї заборгованості проводиться примусове стягнення, що підтверджується постановами державної виконавчої служби України, долученими до матеріалів справи. Відповідно до постанови державної виконавчої служби ВПВР ДДВС МЮУ від 15.06.2015 р. № 35572796 накладено арешт на майно ЛМКП Львівтеплоенерго та оголошено заборону на його відчуження. У звязку в вищенаведеним, суд першої інстанції на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України зменшив розмір пеню на 30% відсотків та задоволив її в розмірі 47 362,28 грн.

При цьому колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом дотриманий баланс інтересів сторін та правомірно зменшено розмір неустойки, але лише на 30 %. До того ж, як необхідність використання права на зменшення неустойки, так і розмір, до якого вона підлягає зменшенню закон (ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України) відносить на розсуд суду. Відтак, даний висновок місцевого господарського суду щодо зменшення розміру неустойки є обґрунтованим та правомірним.

При цьому, доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції, при вирішенні даного питання було досліджено ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленої електричної енергії.

В той же час, посилання скаржника на постанови Вищого господарського суду України в аналогічних справах за 2010 - 2013 роки, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки зі змісту п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 вбачається, що питання про зменшення неустойки (штрафу, пені) вирішується господарським судом в кожному окремому випадку з врахуванням всіх обставин справи в їх сукупності.

З урахуванням вищезазначених норм законодавства України, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ЛМКП Львівтеплоенерго на користь ПАТ Львівобленерго 47 362,28 грн. пені, 143 396,40 грн. втрат від інфляції, 3 383,02 грн. 3 % річних від простроченої суми та 4 288,80 грн. судового збору.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.08.2015р. у справі № 914/2053/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1