РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/26473/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед»

до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1. Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва»

2. Київська міська рада

про спонукання укласти додаткову угоду

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Ковалюк С.В. за довіреністю № 5 від 29.09.2015 р.;

Жук О.Б. за довіреністю № 17/1 від 01.08.2015 р.;

від відповідача: Дещенко О.М. за довіреністю № 5876/9/1/103 від 21.08.2014 р.;

від третьої особи-1: Геньбач В.М. за довіреністю б/н від 05.08.2015 р.

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач) про зобов'язання укласти Додаткову угоду від 29.05.2015 р. до Договору оренди № 2231/8 від 15.04.2008 р., згідно проекту додаткової угоди доданої до позовної заяви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 15.04.2008 р. між ним та Поліклінікою № 2 Дніпровського району м. Києва було укладено Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 2231/8 від 15.04.2008 р. зі строком дії до 25.07.2008 р. Як зазначає позивач, після закінчення вказаного строку він був продовжений до 23.07.2009 р. В подальшому позивач звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва», яке є правонаступником Поліклініки № 2 Дніпровського району м. Києва, з пропозицією продовжити Договір терміном на 2 роки та 364 дні до 28.05.2012 р., для чого направив в тому числі проект відповідної додаткової угоди. Оскільки вказана пропозиція була проігнорована, позивач звернувся до суду і рішенням господарського суду міста Києва від 13.11.2012 р. у справі № 5011-7/12793-2012 було вирішено визнати Додаткову угоду від 29.05.2012 р. до Договору укладеною на умовах направленого позивачем проекту угоди, щодо терміну дії Договору, який встановлюється сторонами до 28.05.2015 р. 18.03.2015 р. КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» направило позивачу лист № 232, в якому повідомило про те, що планує використовувати об'єкт оренди для власних потреб, з огляду на що оренда не може бути продовжена. 24.04.2015 р. позивач направив на адресу КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» заяву щодо продовження Договору, долучивши до неї три примірники Додаткової угоди № 4 від 29.05.2015 р. У відповідь листом за № 450 від 06.05.2015 р. КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» відмовило позивачу та вказало на те, що орендодавцем є Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, позивач повинен не продовжувати Договір, а укласти новий; при цьому відзначалось, що відповідні приміщення Комунальним підприємством планується використовувати для власних потреб. Листом від 05.06.2015 р. за № 5023/26/2/103 відповідач повідомив позивача про закінчення Договору. Враховуючи зазначене, вважаючи неправомірною відмову відповідача в продовженні дії Договору, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/26473/15 та призначено її до розгляду на 03.11.2015 р. При цьому, в порядку ст. 27 ГПК України вирішено залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» (далі - третя особа-1) та Київську міську раду (далі - третя особа-2).

02.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, в яких вона зазначає, що позивача було повідомлено про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб. При цьому, третя особа звертає увагу на те, що позивач помилково посилається на вимоги ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо необхідності повідомити орендаря за три місяці до закінчення терміну дії Договору про те, що майно необхідне для потреб його власника, оскільки ця норма застосовується у випадку, якщо планується в подальшому здавати приміщення в оренду та при наявності інших претендентів з рівними пропозиціями. Також, третя особа відзначає, що позивач помилково вважає, що спірний Договір підлягає продовженню на новий строк відповідно до процедури, визначеної в п. 12 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 р., оскільки рішенням господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. у справі № 910/16682/15 було встановлено, що орендодавцем за Договором є Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, а тому при укладенні нового договору оренди позивач повинен пройти процедуру отримання приміщення на новий термін на загальних умовах (конкурсних засадах), так як фактично у 2012 році продовження терміну дії Договору відбулось в обхід процедури, визначеної Положенням, - за рішенням суду.

У судовому засіданні 03.11.2015 р. від представників позивача та третьої особи-2 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він звертає увагу на те, що за змістом чинного законодавства, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Також, відповідач зазначає, що реалізація орендарем його переважного права перед іншими претендентами на оренду цього ж майна після закінчення строку дії договору оренди можлива лише у разі наявності у орендодавця наміру подальшого передання цього майна в оренду і виключно шляхом укладення нового договору оренди у порядку, передбаченому Законом України «Про оренду держаного та комунального майна».

Від представника третьої особи-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

У судовому засіданні 03.11.2015 р. було оголошено перерву до 18.11.2015 р.

17.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач порушив приписи Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 р., відмовивши позивачу у внесенні змін до Договору. Крім того, позивач зазначає, що він отримав від третьої особи-1 лист про необхідність застрахувати орендоване майно на новий термін, що свідчить про опосередковане визнання балансоутримувачем позивача орендарем.

18.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшли письмові заперечення проти позову, з підстав того, що позивачу було вчасно направлено повідомлення про відсутність наміру продовжувати дію Договору.

Представник третьої особи-2 в судове засідання 18.11.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 18.11.2015 р. від представника позивача надійшла заява про відвід судді Ломаки В.С.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2015 р. в задоволенні заяви позивача про відвід судді Ломаки В.С. було відмовлено.

Від представника третьої особи-1 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких зазначається, що позивач безпідставно надає правову оцінку діям третьої особи-1, хоча такі правовідносини не охоплені предметом позову. Також, третя особа-1 вказує на те, що позивач помилково застосовує до спірних правовідносин приписи ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки вони стосуються лише випадку, коли є намір здавати майно в оренду. Крім того, третя особа-1 звертає увагу на те, що позивач порушив п. 12.5. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 р., зокрема, не звернувся до відповідача із заявою про внесення змін та відповідними документами до закінчення строку дії спірного Договору.

У судовому засіданні 18.11.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, які прибули в судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.04.2008 р. між позивачем та Поліклінікою № 2 Дніпровського району міста Києва, яка в подальшому була реорганізована шляхом перетворення її в Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» був укладений Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 2231/8 (далі - Договір).

Відповідно до умов вказаного Договору Поліклініка № 2 Дніпровського району міста Києва на підставі рішення Київради від 21.12.2006 р. № 526/583-1 передала, а позивач прийняв в оренду нерухоме майно за адресою: проспект Тичини, 22, для розміщення аптечного пункту.

Так, пунктом 2.1. Договору було визначено, що об'єктом оренди є нежиле приміщення загальної площею 28,4 кв. м. на 1 поверсі.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Поліклініки № 2 Дніпровського району міста Києва (п. 2.4. Договору).

Відповідно до п. 9.1. Договору сторони визначили, що він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 27.07.2007 р. до 25.07.2008 р.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначає позивач, після 25.07.2008 р. Договір було продовжено на той самий строк і на тих же умовах до 23.07.2009 р.

Рішенням Київської міської ради від 19.02.2009 р. № 67/1122 «Про питання оренди об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва» було дозволено Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» продовжити орендні відносини з Поліклінікою № 2 Дніпровського району м. Києва строком на 2 роки та 364 дні, щодо аптеки, яка реалізує готові ліки (аптечний пункт), 1 поверх, площа, 28,4 кв.м., що знаходиться за адресою просп. Тичини Павла, № 22, Дніпровський район м. Києва.

Таким чином, на підставі рішення Київської міської ради від 19.02.2009 р. № 76/1122 Договір було продовжено строком на 2 роки та 364 дні, а саме до 18.02.2012 р.

Рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 34/6250 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» було визначено порядок внесення змін до договорів оренди.

Так, відповідно до п. 12.1. Положення внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Згідно з п. 12.2. Положення було передбачено, що з метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця. Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Протягом п'яти робочих днів з дати підписання орендодавцем та орендарем змін до договору копія таких змін надається орендодавцем до Головного управління.

Листом за № 12 від 29.05.2012 р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією продовжити Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 2231/8 від 15.04.2008 р. терміном на 2 роки та 364 дні строком до 28.05.2015 р., а також надіслав три примірники додаткової угоди.

У зв'язку з ігноруванням вказаної пропозиції, позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про спонукання укласти додаткову угоду до вказаного Договору.

Рішенням господарського суду міста Києва у справі № 5011-7/12793-2012 від 13.11.2012 р. позов було задоволено в повному обсязі та визнано додаткову угоду від 29.05.2012 р. до Договору укладеною на умовах направленого позивачем проекту додаткової угоди, щодо терміну дії договору, який встановлюється сторонами до 28.05.2015 р. (п. 9.1. Договору).

Вказаним рішенням також було встановлено, що відповідно до п. 2.3 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, уповноважено виступати орендодавцями майна територіальної громади м. Києва, районні в м. Києві державні адміністрації, з огляду на що у відносинах по Договору оренди майна № 2231/8 від 15.04.2008 р. первісного орендодавця - Поліклініку № 2 змінено на нового орендодавця Дніпровську РДА м. Києва.

В подальшому, 18.03.2015 р. КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» (балансоутримувач спірного майна) направило позивачу лист за № 232, в якому зазначало про те, що об'єкт оренди за Договором № 2231/8 від 15.04.2008 р. останній планує використовувати для власних потреб, а тому оренда не може бути продовжена.

24.04.2015 р., за місяць до закінчення строку дії договору позивач направив на адресу КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» заяву щодо продовження Договору про передачу майна комунальній власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду вих. № 20, в якій повідомив про намір продовжувати орендні відносини та користуватися спірним приміщенням на строк 2 роки 364 дні. До заяви позивачем було долучено три примірники Додаткової угоди № 4 від 29.05.2015 р. до Договору.

Також, до матеріалів справи надано лист за № 25 від 20.05.2015 р., адресований позивачем відповідачу, в якому він просив продовжити Договір строком на 2 роки та 364 дні. Разом з тим докази його направлення не представлено.

Листом за № 450 від 06.05.2015 р. КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» повідомило позивача про те, що на даний час орендодавцем спірного майна виступає Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, а КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» є балансоутримувачем, з огляду на що при укладенні нового договору оренди орендар повинен пройти процедуру отримання приміщення на новий термін на загальних умовах (конкурсних засадах). При цьому, зазначалось, що спірне приміщення планується використовувати для потреб закладу, з огляду на що відмовлено в оформлені нового договору оренди.

Крім того, листом за № 5023/26/2/103 від 05.06.2015 р. «Про заперечення щодо користування орендованим майном після закінчення договору оренди № 2231/8 від 15 квітня 2008 року», відповідач повідомив позивача про закінчення дії Договору та вимагав повернути його з оренди.

Листом за № 5263/26/3/103 від 11.06.2015 р. відповідач повторно повідомив позивача про необхідність повернути спірне майно з оренди.

Таким чином, оскільки Додаткової угоди про продовження строку Договору підписано не було, позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» про зобов'язання укласти Додаткову угоду від 29.05.2015 р. до Договору оренди № 2231/8 від 15.04.2008 р., згідно проекту додаткової угоди доданої до позовної заяви.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. у справі № 910/16682/15 в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» не є орендодавцем за договором оренди, а тому у нього відсутні підстави для укладання будь - яких додаткових угод до нього.

Зокрема, суд відзначив, що Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» є лише балансоутримувачем орендованого приміщення, а орендодавцем є Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, а тому при укладанні нового договору оренди орендар повинен пройти процедуру отримання приміщення на новий термін на загальних умовах (конкурсних засадах).

Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Під час провадження у справі відповідач проти позову заперечив, посилаючись, зокрема, на те, що наміру надалі здавати в оренду спірне приміщення немає, про що позивача було завчасно повідомлено.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як зміна правовідношення та примусове виконання обов'язку в натурі, приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Так, розглядаючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що поняття переважного права орендаря, на яке посилається позивач, як на підставу для переукладання договору оренди на аналогічний термін означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб'єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом. Проте, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено досягнення між сторонами домовленості щодо умов договору як підстави для набуття орендарем переважного права на укладення договору на новий термін, як і не доведено в цілому наміру відповідача й надалі передавати спірне майно в оренду, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно зі ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, обов'язковою передумовою для пролонгації договору оренди є саме відсутність заперечень орендодавця у встановлений місячний термін, а в даному конкретному випадку орендодавець заперечує проти продовження дії договору на новий строк.

Відповідно до положень ст. 777 ЦК України, умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору (зокрема, щодо строку договору) переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі, якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов'язків за попереднім договором оренди, оскільки іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення сторонами домовленості щодо умов нового договору та рівність умов (пропозицій) особи, яка наділена переважним правом, з умовами (пропозиціями) іншого претендента на оренду.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 29.10.2015 р. у справі № 924/598/15.

Позивачем не доведено досягнення між сторонами домовленості щодо умов договору як підстави для набуття орендарем переважного права на укладення договору на новий термін.

Зі змісту вказаних норм також вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, на яких цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець, при цьому такі заперечення мають бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дій договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 16.06.2015 р. у справі № 925/2355/14.

Позивачем не доведено наміру орендодавця й надалі передавати спірне майно в оренду, при цьому, останній заперечив у встановлений строк проти поновлення договору.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що заявлені у даній справі вимоги є неправомірними.

При цьому, суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено можливості в судовому порядку примусити особу здавати певне майно в оренду, якщо вона не має наміру взагалі вступати в орендні правовідносини з будь-ким.

Що стосується посилань позивача на недотримання відповідачем порядку розгляду питання про зміну істотних умов Договору, визначеного п. 12 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 р., то суд звертає увагу на те, що по-перше позивачем зі свого боку не представлено доказів звернення до відповідача в порядку пп. 12.5. вказаного Положення.

По-друге, норми п. 12 Положення регулюють саме питання внесення змін до діючого договору оренди й не позбавляють права орендодавця у разі закінчення строку дії договору оренди у відповідності до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» заперечити проти продовження відносин оренди, коли більше в цілому не планується передавати в оренду відповідне майно.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом встановлено, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака