РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/23924/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг"

до Публічного акціонерного товариства "Київська виробнича компанія "Рапід"

про стягнення 3 181 474, 26 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Просалова О.Є.

від відповідача: Бойко Ю.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київська виробнича компанія «Рапід» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. у розмір 2 618 722, 33 грн. 496 337, 56 грн. - пені за прострочення виконання грошових зобов'язань, 24 967, 54 грн. - 3 % річних та 41 446, 83 грн. - інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати лізингових платежів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23924/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому Публічне акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «Рапід» проти позову заперечило, мотивуючи свої заперечення тим, що сторонами у двосторонньому порядку було погоджено зміни до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. шляхом обміну листам, у зв'язку з чим датою сплати останнього лізингового платежу є 10.12.2015 р., а відтак - наразі відсутнє прострочення виконання відповідачем зобов'язань.

Також відповідач подав додаткові пояснення по справі, у яких вказує, що Публічне акціонерне товариство "Київська виробнича компанія "Рапід" здійснило оплату 38-го лізингового платежу на суму 154 953, 62 грн. з урахуванням досягнутих домовленостей відповідно до додатку № 1-5 до листа № 1257 від 22.05.2015 р.

Позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що лист Товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» № 1257 від 22.05.2015 р. не є додатковою угодою про внесення змін до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. у розумінні п. 1.4. вказаного договору та приписів ст.ст. 179-181 Господарського кодексу України.

У додаткових поясненнях позивач вказує, що наглядовою радою Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» від 29.05.2015 р. було прийнято рішення про погодження умов реструктуризації та внесення змін до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. в частині встановлення строків та умов оплати шляхом укладення відповідної додаткової угоди, однак такої угоди укладено не було, у зв'язку з чим позивач наполягає, що датою сплати останнього лізингового платежу є 10.05.2015 р.

Крім того, позивач звертає увагу, що Публічне акціонерне товариство "Київська виробнича компанія «Рапід» наразі не здійснює лізингові платежі за графіком, визначеним листі № 1257 від 22.05.2015 р., який відповідач вважає погодженим сторонами.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 18.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.02.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» укладено договір фінансового лізингу № 3461L12/00-LD за умовами якого позивач зобов'язався придбати у власність 5 тягачів IVECO Stralis AТ 440S45 T|P RP, та передати їх у користування відповідачу, який в свою чергу зобов'язався прийняти його у користування та сплачувати лізингові платежі та комісії, вказані в додатку «Тарифи», що є невід'ємною часиною договору.

Відповідно до розділу 5 договору відповідач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі розмір, складові частини яких визначаються у графіку лізингових платежів. Розмір лізингових платежів та їх окремих частин виражається в іноземній валюті (долар США, Євро або інша валюта) та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений договором. Лізингові платежі складаються авансового платежу, який сплачується до передачі предмета лізингу у користування та є частиною відшкодування вартості предмета лізингу, за курсом та у строк, вказані у відповідному додатку до договору, а також з періодичних лізингових платежів, що сплачуються після передачі предмета лізингу у користування за курсом продажу.

Договір, відповідно до п. 15.1., вступає в дію з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

За правилами п.п. 1.2., 1.4. договору строк лізингу закінчується в день, наступний за останньою датою що вказана в графіку лізингових платежів та може бути поновлений не інакше, ніж шляхом укладення відповідного договору про внесення змін.

У додатках до договору фінансового лізингу № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. встановлено графік лізингових платежів.

За актом приймання-передачі від 26.03.2012 р. позивач передав, а відповідач прийняв об'єкти лізингу.

У подальшому сторонами укладались додаткові угоди до договору фінансового лізингу № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. та погоджено, що останній лізинговий платіж (№ 38) відповідач сплачує 10.05.2015 р., що становить 23 911, 00 Євро за кожний об'єкт лізингу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення грошових зобов'язань за договором фінансового лізингу № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. щодо сплати щодо сплати 38-го лізингового платежу, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на загальну суму 2 618 722, 33 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ч. ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За приписами ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг» статтею 1 якого передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

За правилами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до ст. 286 Цивільного кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач стверджує, що Публічне акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «Рапід» не порушувало зобов'язання за договором № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. оскільки листом № 1257 від 22.05.2015 р. відповідачем було погоджено запропоновані Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» умови комплексної реструктуризації лізингових платежів з наданням відстрочки на шість місяців з дати підписання відповідної додаткової угоди та продовження строку дії договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. на 7 місяців з можливістю подальшого продовження ще на 6 місяців шляхом підписання вказаного листа, у зв'язку з чим датою останнього лізингового платежу є 10.12.2015 р.

З приводу наведеного суд відзначає, що за правилами ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договором № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. (п. 1.4. договору) передбачено внесення змін виключно шляхом укладення відповідного договору.

Як вбачається з преамбули договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» його підписано генеральним директором та фінансовим директором.

Відповідно до п. 11.14. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» такі дії генерального директора як укладання від імені товариства угод, прийняття зобов'язань, створення прав та обов'язків товариства та вступ від імені товариства у будь-які домовленості та управління рахунками товариства та розпорядження коштами та майном товариства є недійсним та правомочними тільки за умови, що документи щодо таких дій одночасно підписані ще одним із членів дирекції, або особою, призначеною дирекцією для підписання таких документів шляхом видання довіреності.

Тож, виходячи із вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України а також умов договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. та статутних документів позивача, суд дійшов висновку, що внесення змін до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. має відбуватись у тому ж порядку, що і укладення основного договору, тобто шляхом укладення договору у простій письмовій формі підписаного уповноваженими представниками сторін у відповідності до вимог закону та статутних документів сторін.

Як вбачається з листа № 1257 від 22.05.2015 р., останній підписаний генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» Чернишовою Л.П.

Крім того, судом встановлено, наглядовою радою Публічного акціонерного товариства "Київська виробнича компанія «Рапід» на засіданні 29.05.2015 р. прийнято запропоновані Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» умови реструктуризації та вирішено внести зміни до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. шляхом укладення відповідної додаткової угоди; надано повноваження генеральному директору Публічного акціонерного товариства "Київська виробнича компанія «Рапід» на укладення вказаної угоди.

При цьому листом № 376 від 18.06.2015 р. відповідач повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» про вказане рішення наглядової ради.

Відтак, з вищенаведеного вбачається усвідомлення сторонами необхідності дотримання вимог договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. та закону щодо порядку внесення змін до вказаного.

Також суд враховує, що додаткові угоди до договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. укладались сторонами у тому ж порядку, що і договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту.

Крім того, з листів сторін щодо виконання умов договору № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р., які містяться в матеріалах справи вбачається, що сторони фактично не дійшли згоди щодо застосування вказаного у ньому графіку лізингових платежів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з огляду на заперечення позивача, викладені у письмових поясненнях та адресованих Публічному акціонерному товариству "Київська виробнича компанія «Рапід» листах, суд дійшов висновку, що сторонами не було дотримано порядку внесення змін до договору визначеного нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, статутними документами та самим договором № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р.

Таким чином, твердження відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищенаведеним, у зв'язку з чим визнаються необґрунтованими та не приймаються до уваги.

Відтак, з урахуванням викладених судом висновків, датою сплати останнього лізингового платежу за договором № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. є 10.05.2015 р.

В той же час, відповідачем доказів сплати такого лізингового платежу суду не надано.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором № 3461L12/00-LD від 29.02.2012 р. у розмірі 2 618 722, 33 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 496 337, 56 грн. - пені за прострочення виконання грошових зобов'язань, 24 967, 54 грн. - 3 % річних та 41 446, 83 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з розрахунком позивача за загальний період з 11.05.2015 р. (дата виникнення заборгованості) до 03.09.2015 р. (дата, визначена позивачем за самостійно) розмір пені становить 496 337, 56 грн., 24 967, 54 грн. - 3 % річних та 41 446, 83 грн. - інфляційних втрат.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київська виробнича компанія «Рапід» (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, 7, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (040470, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 22/1, ) заборгованість у розмірі 2 618 722, 33 (два мільйони шістсот вісімнадцять тисяч сімсот двадцять дві грн. 33 коп.) грн., 496 337, 56 (чотириста дев'яносто шість тисяч триста тридцять сім грн. 56 коп.) грн. - пені, 24 967, 54 (двадцять чотири тисячі дев'ятсот шістдесят сім грн. 54 коп.) грн. - 3 % річних, 41 446, 83 (сорок одна тисяча чотириста сорок шість грн. 83 коп.) грн. та 47 722, 11 (сорок сім тисяч сімсот двадцять дві грн. 11 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.11.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.