номер провадження справи 2/130/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 Справа № 908/5090/15

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз, м. Запоріжжя,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ Атон, м. Запоріжжя,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м.Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, м.Запоріжжя,

про визнання недійсним договору підряду №141 від 25.11.2013р.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність № 19/3075 від 01.04.2015 р.);

від відповідача ОСОБА_3 (довіреність № 1 від 19.08.2015 р.);

від третьої особи ОСОБА_4 (довіреність № 31/28-04-10-017 від 28.07.2015 р.);

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ Атон про визнання недійсним договору підряду №141 від 25.11.2013р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз та Товариством з обмеженою відповідальністю ВКФ Атон укладено договір підряду №141 від 25.11.2013р. На адресу позивача 19.06.2015р. надійшли податкові повідомлення-рішення, відповідно до яких позивач вважає договір підряду фіктивним та просить суд визнати його недійсним.

Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби.

Ухвалою господарського суду від 21.09.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 2/130/15 та призначено розгляд справи на 05.11.2015р. Також залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби.

В судовому засіданні 05.11.2015р. були присутні представники сторін та третьої особи, за їх заявою фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив відмовити позивачу в позові. У письмових запереченнях на позов відповідач вказує, що в тексті позовної заяви не зазначено про порушення прав позивача у звязку з укладенням спірного договору, що суперечить ст. 1 ГПК України. Крім того, зауважує, що договір фактично виконаний сторонами і позивачем не доведена відсутність наміру в обох сторін договору щодо досягнення юридичних наслідків, що обумовлені спірним договором. Тому ознак фіктивності спірний договір немає.

Представник третьої особи надав пояснення про те, що СДПІ з обслуговування ВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС було проведено документальну планову перевірку ПАТ «Запоріжгаз», якою встановлено, що ПАТ «Запоріжгаз» мало взаємовідносини з ТОВ «ВКФ Атон» на підставі договору підряду № 141 від 25.11.2013 р., однак первинні документи за цим договором є недостовірними та не можуть підтверджувати право платника на податковий кредит. У звязку з цим СДПІ дійшла висновку, що ПАТ «Запоріжгаз» не отримувало послуг від ТОВ «ВКФ Атон».

В судовому засіданні 05.11.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

25.11.2013 р. Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ВКФ Атон (підрядник, відповідач) укладено договір підряду № 141, за яким замовник доручає, а підрядник бере на себе зобовязання виконати власними силами і (або) залученими силами роботи з ремонту гаражу по вул. Підгорна, 201 в м. Бердянськ (інв. № 5).

Згідно з п. 2.1 договору вартість робіт за договором на момент його укладання становить без ПДВ 181 141,67 грн., ПДВ 20% - 36 228,33 грн. Загальна вартість робіт з ПДВ за даним договором становить 217 370,00 грн. та визначається згідно договірної ціни, що є невідємною частиною цього договору.

Сторони підписали договірну ціну на ремонт гаражу по вул. Підгорная, 201 в м.Бердянськ в цінах станом на 20.09.2013 р. на суму 217 370,00 грн.

За умовами п. 2.4 договору замовник протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надання підрядником рахунку здійснює оплату вартості робіт у розмірі, що без ПДВ 82 083,33 грн., ПДВ 20% - 16 416,67 грн., всього з ПДВ 98 500,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника. Решту суми від загальної вартості робіт за договором, що без ПДВ 99 058,33 грн., ПДВ 20% - 19 811,67 грн., всього з ПДВ 118 870,00 грн. замовник сплачує підряднику на підставі окремого виставленого рахунку протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надання такого рахунку.

Відповідно до пунктів 3.1 - 3.4 договору виконання робіт починається з моменту повернення підряднику підписаного екземпляру договору та здійснення замовником оплати згідно виставленого рахунку. Термін закінчення робіт: травень 2014 року. Роботи за даним договором виконуються силами підрядника згідно проекту змовника. По результатах виконаних робіт підрядник складає акт форми КБ-2в та довідку про вартість виконаних робіт КБ-3 і надає все замовнику для підписання.

Пунктом 8.1 договору встановлено, що цей договір набирає чинності з 25.11.2013 р. і діє до 20.05.2014 р., але до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були виконані роботи з ремонту гаражу по вул. Підгорна, 201 в м. Бердянськ на суму 217 370,00 грн., що підтверджується актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2014 року форми КБ-2в та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати на суму 217 370,00 грн., які підписані сторонами 30.04.2014 р.

На суми вартості робіт (98 500,00 грн. та 118 870,00 грн.) відповідачем виписані податкові накладні за договором № 141 від 25.11.2013 р.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується виконання робіт за договором з боку підрядника.

СДПІ з обслуговування ВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС було проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ «Запоріжгаз» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2014 р., за результатами якої складено акт від 29.05.2015 р. № 85/28-04-41-10/03345716 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ПАТ «Запоріжгаз».

Перевіркою встановлено, що ПАТ «Запоріжгаз» мало взаємовідносини з ТОВ «ВКФ Атон» на підставі договору підряду № 141 від 25.11.2013 р., однак первинні документи за цим договором є недостовірними та не можуть підтверджувати право платника на податковий кредит. Зазначений висновок зроблений СДПІ виходячи з того, що аналіз фінансово-бухгалтерської документації та звітності ТОВ «ВКФ Атон» свідчить, що це товариство не володіє достатніми трудовими, фінансовими та матеріальними ресурсами для виконання робіт, зазначених у акті виконаних робіт за вказаним договором підряду. Дозволу на експлуатацію та застосування машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки ТОВ «ВКФ «Атон» не отримувало. В актах форми КБ-2в субпідрядна організація не зазначена. Крім того, перевіркою не встановлено фактів придбання відповідачем товарів, робіт або послуг у інших юридичних осіб. У звязку з цим СДПІ прийшла до висновку, що ПАТ «Запоріжгаз» не отримувало послуг від ТОВ «ВКФ Атон».

На підставі зазначеного висновку СДПІ позивач просить визнати договір підряду №141 від 25.11.2013 р. недійсним як фіктивний відповідно до ч. 2 ст. 234 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Пунктом 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Правовідносини сторін є господарськими і врегульовані договором підряду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, договір підряду №141 від 25.11.2013 р. фактично виконаний з боку підрядника, про що свідчать підписані сторонами акт приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в та довідка форми КБ-3 за квітень 2014 року. Підписанням цього акту та довідки позивач, зі свого боку, засвідчив факт виконання робіт за договором. На суми виконаних підрядних робіт по договору відповідач видав позивачу податкові накладні.

Отже, сторони вчинили юридично значимі дії на виконання оспорюваного договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Жодних доказів, крім посилання на акт податкової перевірки, на підтвердження того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, передбачених самим договором, позивачем не надано.

За приписами ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Акт СДПІ з обслуговування ВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС від 29.05.2015 р. № 85/28-04-41-10/03345716 не є належним доказом на підтвердження вимог позивача.

Вказаний акт, складений за результатами документальної планової виїзної перевірки ПАТ «Запоріжгаз», не є нормативним актом, оскільки не встановлює, не змінює і не скасовує норми права, не носить загальний чи локальний характер та не застосовується неодноразово. Також цей акт перевірки не є правовим актом індивідуальної дії, оскільки не породжує права і обовязки у ПАТ «Заопріжгаз». Тобто в цьому акті перевірки не містяться вимоги та приписи податкового органу, які обовязкові для виконання ПАТ «Запоріжгаз».

Викладені в акті перевірки факти стосуються лише сфери податкових зобовязань субєктів господарської діяльності і можуть бути підставою для вжиття податковим органом відповідних заходів: винесення податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних (фінансових санкцій) тощо, які і можуть бути оскаржені платником до суду саме як правові акти індивідуальної дії. Однак вищенаведені висновки не тягнуть за собою наслідки у вигляді визнання договору недійсним у судовому порядку.

В силу положень ст. 35 ГПК України, акт перевірки ДПІ та зазначені в ньому відомості, не є підставою для звільнення від доказування.

Обовязок доказування в господарському процесі відповідно до ст. 33 ГПК України покладається на сторін.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, з якими закон пов'язує визнання договору фіктивним та настання відповідних юридичних наслідків, а наявність порушень податкового законодавства чи бухгалтерського обліку господарських операцій з боку контрагента позивача не є підставою для визнання недійсними юридично значимих дій, вчинених останнім з таким контрагентом. Натомість самим позивачем в позовній заяві факт фіктивності договору по суті спростовується, оскільки позивач підтверджує, що роботи фактично виконані. Підтвердження того факту, що роботи, які вказані у акті приймання виконаних робіт, відповідачем в дійсності не виконувались, матеріали справи не містять і учасниками процесу суду не надані.

Крім того, суд зазначає, що на момент здійснення господарських операцій і на момент розгляду даної справи ТОВ ВКФ «Атон» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не виключено, відомості про юридичну особу підтверджено, що вбачається з витягу з цього реєстру станом на 24.09.2015р., статутні документи товариства в установленому законодавством порядку недійсними не визнані, фіктивність суб'єкта підприємницької діяльності в судовому порядку не доведена та не встановлена компетентними органами.

Таким чином, на даний час відсутні підстави вважати оспорюваний договір фіктивним.

З огляду на викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Т.В.Мойсеєнко

Повне рішення оформлено і підписано 23.11.2015 р.

і набирає законної сили після закінчення

десятиденного строку з дня його підписання.