ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2015 р.Справа № 922/5101/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Пустоваловій І.С.

розглянувши справу

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону м. Харків в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром"
до ТОВ "ВО "СПЛАВ - 500", м. Харків ДП "Завод ім.В.О. Малишева", м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю :

прокурора - Волик О.Г.;

позивача - не з"явився;

1-го відповідача - Круговий Д.С. - за дов.;

2-го відповідача - Степанишена А.В. - за дов.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області звернувся Військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «СПЛАВ - 500», Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева», в якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2005 р., що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничим об'єднанням «СПЛАВ - 500» та Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева»;

- зобов'язати ТОВ «ВО «СПЛАВ - 500» повернути ДП «Завод імені В.О. Малишева» шляхом складання акту прийому-передачі нерухоме майно - огороджений відкритий склад, загальною площею 20640 кв.м. (інвентарний № 001451), розташований за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13, який включає до себе: нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 236,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. «Б-1», загальною площею 20,6 кв.м., ділянку під козловим краном загальною площею 8 250 кв.м. з козловим краном марки ККС - 10 (інв. № 547071) та підкрановими коліями, автомобільні ваги - 30 т., залізничні шляхи довжиною 829 м., огорожу території (бетонні секції з блоків та плит) загальною довжиною 802 м.

Позивач 06.10.2015 через канцелярію суду надав письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що прокурором було помилково визначено правовий статус сторін, оскільки ДП «Завод ім. В.О. Малишева» не є підрозділом позивача, а відтак є окремою юридичною особою і самостійно виступає суб'єктом правовідносин. Крім того, позивач вказав, що ДК «Укроборонпром» не є уповноваженим Державою органом на управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі або структурним утворенням органів виконавчої влади та не належить до системи органів влади. Також, на думку позивача, відповідний орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, відсутній, що однак не є перешкодою для розгляду справи по суті. Вказані пояснення були долучені до матеріалів справи.

Перший відповідач (ТОВ «ВО «Сплав - 500») в судове засідання з"явився, 24.09.2015 р. через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити, який суд долучає до матеріалів справи.

Другий відповідач (ДП «Завод ім. В.О. Малишева») в судове засідання з"явився, 06.10.2015 р. через канцелярію суду надав витребувані документи та відзив на позовну заяву, в якому просить позов прокурора залишити без розгляду. Вказані документи суд долучає до матеріалів справи.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не відомі, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося до суду.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення прокурора та присутніх представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

08.08.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Сплав - 500» та Державним підприємством «Завод ім. В.О. Малишева» був укладений договір купівлі-продажу. Відповідно до п.1.1 договору продавець (ДП «Завод ім. В.О. Малишева») в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується передати у власність Покупцеві (ТОВ «ВО «Сплав - 500») огороджений відкритий склад, загальною площею 20 640 кв.м. (інвентарний № 001451), розташований за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13, який включає до себе: нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 236,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. «Б-1», загальною площею 20,6 кв.м., ділянку під козловим краном загальною площею 8 250 кв.м. з козловим краном марки ККС - 10 (інв. № 547071) та підкрановими коліями, автомобільні ваги - 30 т., залізничні шляхи довжиною 829 м., огорожу території (бетонні секції з блоків та плит) загальною довжиною 802 м., а Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти зазначений об'єкт у власність і сплатити Продавцеві погоджену договірну ціну за нього.

Приміщення були передані за актом прийому-передачі до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08.08.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І.В. з реєстром № 3417, який був складений 18.08.2005.

Як вбачається з преамбули цього договору, він був укладений у відповідності до ст. 75 Господарського кодексу України та на підставі дозволу Міністерства промислової політики України №10/7-1-913 від 29.06.2005 і протоколу аукціону №1-94/2005 по лоту №1 від 01.08.2005, затвердженого президентом Універсальної біржі «Україна».

Листом Міністерства промислової політики України №10/7-1-913 від 29.06.2005 р. на ім'я Генерального директора ДП «Завод ім. В.О. Малишева», відповідачу було надано дозвіл на реалізацію основних засобів, за умови відсутності судових позовів та застав на майно, що підлягає продажу, а також провадження у справі про банкрутство. Прокурор зазначає, що 27.07.2005 ухвалою Господарського суду Харківської області було порушено справу № Б-19/73-05 про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

На думку прокурора, у зв'язку з порушенням справи про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева», дозвіл на реалізацію основних засобів втратив свою силу, відтак ДП «Завод ім. В.О. Малишева» не мало право відчужувати основні засоби, а договір від 08.08.2005 укладений з порушенням ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а відтак підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Крім того, прокурор вказує на порушення порядку складання дозволу.

Проте такі доводи прокурора спростовуються наступним.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 6 квітня 1998 р. № 453 «Про перелік підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства промислової політики» ДП «Завод ім. В.О. Малишева» належить до сфери управління Міністерства промислової політики.

Як вбачається зі змісту листа Міністерства промислової політики України №10/7-1-913 від 29.06.2005, ДП «Завод ім. В.О. Малишева» отримало дозвіл на продаж основних засобів, зокрема складу металу та вугілля (літ.А-1, літ. Б-1), м.Харків, вул. Морозова, 13, на підставі Протоколу №4 від 22.06.2005 засідання комісії з питань визначення доцільності відчуження основних засобів, затвердженої наказом Мінпромполітики від 18.05.2005 №167. Дозвіл був наданий за умови відсутності судових позовів та застав на майно, що підлягає продажу, а також провадження у справі про банкрутство. Прокурор не надав доказів того, що на день отримання повідомлення про погодження продажу основних засобів, тобто 29.06.2005, існували зазначені обставини, що унеможливлювали укладання спірного договору. Виникнення таких обставин в майбутньому не є підставою для анулювання дозволу на продаж основних засобів, оскільки умовою дійсності дозволу було зазначено відсутність таких обставин саме на момент його надання.

У відповідності до ч.5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент укладення спірного договору), державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

З матеріалів справи вбачається, що продаж основних фондів ДП «Завод ім. В.О. Малишева» було здійснено на конкурентних засадах та за попередньою згодою Міністерства промислової політики України, тобто у повній відповідності до чинного законодавства.

Суд не приймає твердження прокурора про підписання дозволу не уповноваженою особою, оскільки рішення про погодження продажу основних фондів було прийнято комісією з питань визначення доцільності відчуження основних засобів, яке було затверджено наказом Мінпромполітики, а листом №10/7-1-913 від 29.06.2005 відповідача лише було повідомлено про погодження продажу майна, тобто факт, що настав раніше.

Суд критично оцінює посилання прокурора на Наказ Міністерства промислової політики України від 09.06.2004 №274 «Про порядок погодження в Мінпромполітики України питань, пов'язаних з відчуженням основних засобів підприємств та з інших питань», як підставу, що свідчить про порушення порядку відчуження майна, з огляду на таке.

Статтею 117 Конституції України закріплено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Питання державної реєстрації регулюється Указом Президента України від 03.10.92 №493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», що був прийнятий з метою впорядкування видання міністерствами, іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів, забезпечення охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, підприємств, установ та організацій.

Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правових актів установлено Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92.

Критерієм чинності таких актів та їх застосування є державна реєстрація нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та занесення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, який запроваджений згідно з Указом Президента України від 27.06.96 № 468. Державна реєстрація полягає у тому, що такі нормативно-правові акти проходять правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України та іншим актам законодавства.

Наказ Міністерства промислової політики України від 09.06.2004 №274 «Про порядок погодження в Мінпромполітики України питань, пов'язаних з відчуженням основних засобів підприємств та з інших питань» в Міністерстві юстиції України реєстрацію не проходив, а відтак його дотримання взагалі не впливає на чинність оспорюваного договору та цей Порядок погодження носить рекомендаційний характер. Більше того, погодження продажу основних засобів ДП «Завод ім. В.О. Малишева» було підтверджено наказом того ж Міністерства.

Суд також зазначає, що за приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) неможливість розпоряджатись власним майном, пов'язана з початком ліквідаційної процедури та визнанням боржника банкрутом. Факт порушення справи про банкрутство не спричиняє наслідків, крім тих, що зазначені в ухвалі. Доказів того, що судом було накладено арешт на майно або в процедурі банкрутства по справі № Б-19/73-05 договір купівлі-продажу від 08.08.2005 оспорювався ані прокурор, ані позивач не надали. Більше того, матеріали справи взагалі не містять копії судових рішень по вказаній справі про банкрутство.

Також на висновки суду впливає той факт, що після укладення оспорюваного договору та його подальшого виконання, Міністерство промислової політики України (до сфери управління якого належить ДП «Завод ім. В.О. Малишева») повинно було бути оповіщено про факт укладення договору купівлі-продажу та спосіб використання отриманих коштів за цим договором. Доказів того, що Мінпромполітики України оспорювало або іншим чином заперечувало проти укладення цього договору прокурор не надав. Вказана обставина дає можливості дійти висновку, що правочин був укладений з належним рівнем повноважень, відповідно до інтересів держави та схвалений органом, до сфери управління якого входив ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимоги однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Зазначені положення Цивільного кодексу України узгоджуються з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Така правова позиція суду відповідає п.7 та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно положень ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що продаж майна за спірним договором був здійснений з дотриманням чинних норм законодавства, зміст договору не суперечить актам цивільного законодавства, особи, які вчинили правочин мали повний обсяг дієздатності, сам договір відповідає інтересам Держави, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 08.08.2005 укладеного між ДП «Завод ім. В.О. Малишева» та ТОВ «ВО «Сплав-500» суд не вбачає.

Керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 29, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Повне рішення складено 09.11.2015 р.

Суддя С.А. Прохоров

справа № 922/5101/15