ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" листопада 2015 р.Справа № 916/3906/15

За позовом Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України";

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Південноукраїнська інвестиційна компанія"

про стягнення 4225224,53грн.

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 за дорученням;

Від відповідача: - не з'явився;

Суть спору: Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України (далі Позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Південноукраїнська інвестиційна компанія" (далі Відповідач), із позовом про стягання 4225224,53 гривень, з якої 3500640 гривень основна заборгованість за договором № КИВ018Я-С від 24 червня 2014 року, 266048,64 гривень пеня, 245044,80 гривень штраф, 213491,09 гривень відсотків за користування грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21 вересня 2015 року порушено провадження у справі №916/3906/15.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення повернуті на адресу суду з відміткою про вручення останньому поштової кореспонденції, відзив на позов та витребувані судом документи не надав, правом на захист своїх інтересів не скористався.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Справа розглядається в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

Між публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі покупець - позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Південноукраїнська інвестиційна компанія» (далі постачальник - відповідач) укладено договір поставки № КИВ018Я-С від 24 червня 2014 року (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі - Товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов даного Договору.

Пп. 3.1-3.3. Договору передбачено, що одиницею виміру Товару, що поставляється на умовах даного Договору є метрична тонна. Товар за даним Договором поставляється партіями протягом періоду вказаного в Специфікаціях до цього Договору. Кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно цього Договору, визначається в Специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами (Додатками) цього Договору.

Пунктом 5.1.1 договору передбачено попередню оплату та відповідно до п. 5.2 Договору, датою оплати Товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця, так на виконання умов Договору, ПАТ «ДПЗКУ» перерахувало ТОВ «Південноукраїнська інвестиційна компанія» 3500640 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями №14343 від 25 червня 2014 року на суму 517140 гривень, №14461 від 26.06.2014 року на суму 251250 гривень та за №14463 від 27 червня 2014 року на суму 471000 гривень.

Як зазначив позивач у своєму позові та підтвердив у ході розгляду справи, в порушення своїх договірних зобов'язань, відповідач поставку товару не здійснив.

Так, пунктом 9.5 Договору встановлено, що у випадку прострочення зобов'язання по поставці Товару визначеного специфікацією більш як на 30 календарних днів, Покупець може частково або в повному обсязі відмовитись від Договору і вимагати від Постачальника повернення оплачених коштів по даному Договору.

05.08.2015 року за вих.№130-2-12/3963 позивач направив на адресу відповідача лист вимогу щодо термінової поставки товару у кількості передбаченої умовами договору, а у разі неможливості здійснити поставку товару у строк до 14 серпня 2015 року повернути грошові кошти в сумі 3 500 640 гривень.

Відповідно до п. 9.1 Договору, у випадку порушення своїх зобов'язань за Договором Сторони несуть відповідальність, визначену даним Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язанням є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Пунктом 9.4 Договору визначено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки Товару згідно умов даного Договору, Постачальник сплачує Покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до пп.11.1 договору, договір діє до 30 червня 2015 року, а в частині розрахунків та поставки Товару - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010 р. № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764» було перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»: повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України; 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України;

Як зазначив позивач, кінцевим терміном поставки Товару визначено 30 червня 2015 р., з 01 липня 2015 р. позивач має право проводити нарахування 0,1 % пені за кожний день прострочки поставки Товару та штраф у розмірі 7 % від суми непоставленого Товару, звідси сума пені складає 266048,64 гривень та штраф у розмірі 245044,80 гривень.

Крім того позивач зазначив, що випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами на період прострочення виконання зобов'язання розмір процентів не встановлений, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, згідно з якою, якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Слід зауважити, що Верховний суд України в постанові від 24.01.2006 р. № 14/130 дійшов висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено, так за розрахунком позивача розмір процентів за користування чужими грошовими коштами складає 213491,09 гривень.

Неналежне виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Південноукраїнська інвестиційна компанія" зобовязань за договором поставки № КИВ018Я-С від 24 червня 2014 року і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представника позивача, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено у ході розгляду сторони уклали договір поставки № КИВ018Я-С від 24 червня 2014 року, відповідно п.5.1.1 договору, оплата Товару здійснюється шляхом 90 % передоплати та відповідно до п. 5.2 Договору, датою оплати Товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця, так згідно платіжного доручення №14343 від 25 червня 2014 року на суму 517140 гривень, №14461 від 26.06.2014 року на суму 251250 гривень та за №14463 від 27 червня 2014 року на суму 471000 гривень, всього перераховано 3500640 гривень.

05.08.2015 року за вих.№130-2-12/3963 позивач направив на адресу відповідача лист вимогу щодо термінової поставки товару у кількості передбаченої умовами договору, а у разі неможливості здійснити поставку товару у строк до 14 серпня 2015 року повернути грошові кошти в сумі 11 990 000 гривень, але поставки товару не відбулося.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, пунктом 9.5 Договору встановлено, що у випадку прострочення зобов'язання по поставці Товару визначеного специфікацією більш як на 30 календарних днів, Покупець може частково або в повному обсязі відмовитись від Договору і вимагати від Постачальника повернення оплачених коштів по даному Договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином суд приходить висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення суми попередньої оплати в розмірі 3500640 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 3 інформаційного листа від 15.03.2011 № 01-06/249 Вищого господарського суду України право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення не грошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні, договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності пені за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином суд вважає правомірним нарахування позивачем пені в сумі 266048,64 гривень та штраф у розмірі 245044,80 гривень, які підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами на період прострочення виконання зобов'язання розмір процентів не встановлений, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, згідно з якою, якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Слід зауважити, що Верховний суд України в постанові від 24.01.2006 р. № 14/130 дійшов висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено.

Звідси судом перевірено наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми процентів за користування чужими грошовими коштами та приходить висновку про його правомірність на законність нарахувань, вказану суму 213491,09 гривень слід стягнути з відповідача.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як випливає з матеріалів справи, приведені позивачем обставини справи цілком підтверджуються наданими доказами: вказаним договором, платіжними дорученнями перерахуванням передоплати, розрахунком заборгованості.

Проаналізувавши вказані докази, суд приймає їх до уваги як такі що доводять правомірність вимог Позивача. Вказані докази сумніву у суду не викликають.

Посилання Позивача на вищенаведені ним норми ЦК та ГК України суд вважає правильним, оскільки саме цими нормами ЦК та ГК України регулюються правовідносини по даному спору.

Зворотнього відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не доведено.

Підсумовуючи викладене господарський суд вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими і тому підлягаючими задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України при задоволенні позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Південноукраїнська інвестиційна компанія" (65045 місто Одеса вул.. Буніна, б.30 офіс 30, ) на користь Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, , р/р 3310 в АТ „Укрексімбанк, МФО 322313) основну заборгованість у сумі 3500640 (три мільйони пятсот тисяч шістсот сорок) гривень, пені в сумі 266048 (двісті шістдесят шість тисяч сорок вісім) гривень 64 копійки, штраф в сумі 245044 (двісті сорок пять тисяч сорок чотири) гривни 80 копійок, відсотки за користування грошовими коштами в сумі 213491 (двісті тринадцять тисяч чотириста девяносто одна) гривня 09 копійок, судовий збір у сумі 63378 (шістдесят три тисячі триста сімдесят вісім) гривень 37 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10-денного строку з моменту складання повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Одеським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 листопада 2015 р.

Суддя Г.І. Гуляк