РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2015Справа №910/23179/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство "Агрофірма Промінь"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Заготзерно-Високопілля"

про зобов'язання здійснити погашення заборгованості за кредитним договором шляхом перерахування коштів з вкладного (депозитного) рахунку на інший рахунок (з урахуванням заяви про зміну предмету позову)

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача Мухін М.М. (представник за довіреністю);

від відповідача Церанюк І.С. (представник за довіреністю);

від третьої особи не з'явились.

В судовому засіданні 10 листопада 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство "Агрофірма Промінь", 02.09.2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 28.08.2015 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Златобанк", про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором, визнання припиненим зобов'язання за договором іпотеки.

Позов мотивовано тим, що між ПАТ "Златобанк" (далі - кредитодавнць) та ТОВ "Агрофірма Промінь" (далі - позичальник) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник - в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови відповідних Договорів. Водночас між зазначеними сторонами укладено Генеральний договір банківського вкладу, відповідно до умов якого Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти Вкладника та зобов'язується виплатити Вкладнику суму Вкладу та проценти в порядку та на умовах, визначених цим Генеральним договором та укладеними в його межах та на його підставі окремих договорів банківського вкладу, які є невід'ємною частиною цього Генерального договору. Крім цього, між сторонами було укладено Договір депозиту (на вимогу), відповідно до якого Вкладник згідно чинного законодавства України перераховує, а Банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) рахунок суму грошових коштів в національній валют України на певний строк, по закінченню цього строку вкладу банк зобов'язується повернути вкладнику суму вкладу та сплатити проценти за ним в розмірі та в порядку, визначеному цим договором. Отже, позивачем зазначено, що ним належним чином проведено всі дії по частковому виконанню своїх зобов'язань щодо погашення кредиту шляхом звернення до банку із заявами про погашення кредитної заборгованості за рахунок коштів на депозитному рахунку, однак, таке зарахувань коштів з боку відповідача не відбулося, а тому, на думку позивача, зобов'язання останнього по кредитному договору на підставі ст.ст. 598, 599, 601 Цивільного кодексу України слід визнати припиненим на суму в розмірі 6 000 000, 00 грн.

Ухвалою суду від 04.09.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/23179/15, призначено розгляд справи на 22.09.2015 року та залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Заготзерно-Високопілля".

Через відділ діловодства суду 16.09.2015 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.09.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору, а також заявив клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 22.09.2015 року не з'явилися, про причини неявки до суду не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено на 13.10.2015 року.

Через відділ діловодства суду 13.10.2015 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, яка долучена судом до матеріалів справи. В цій заяві позивач просив зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Златобанк" здійснити погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" за кредитним договором № 107/2/13-КL від 19.04.2013 р. в сумі 6 000 000,00 грн. та суми процентів за депозитом шляхом перерахування зазначених сум з вкладного (депозитного) рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" в ПАТ "Златобанк", права власності на які належить позивачу на підставі генерального договору банківського вкладу № 10/02 від 30.04.2014 року та договору депозиту №10/02/01 від 30.04.2014 року та відповідних квитанцій про внесення коштів, на рахунок ПАТ «Златобанк» № 2700.

В судовому засіданні 13.10.2015 року представник позивача подав письмове підтвердження того факту, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору.

Відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Як визначено приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява про зміну предмету позову подана до початку розгляду справи по суті та з дотриманням вимог ст.ст. 54, 57 Господарського процесуального кодексу України, вона приймається судом до розгляду.

Представник позивача в судове засідання 13.10.2015 року з'явився, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримав та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечив та дав пояснення по суті спору.

Також в судовому засіданні 13.10.2015 року представниками сторін було заявлено спільне клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Представник третьої особи у судове засідання 13.10.2015 року не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року судом розгляд справи відкладено до 10.11.2015 року.

Через відділ діловодства суду 04.11.2015 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, яка була долучена судом до матеріалів справи.

Судом відхилено подану 04.11.2015 року заяву про зміну предмету позову у зв'язку з тим, що позивачем реалізоване право на зміну предмету позову після початку розгляду справи по суті всупереч приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що розгляд справи по суті розпочався 13.10.2015 року, про що свідчить протокол судового засідання від 13.10.2015 року.

Через відділ діловодства суду 09.11.2015 року від відповідача надійшли письмові пояснення на заяву про зміну предмету позову, які були долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 10.11.2015 року представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримав та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечив та дав пояснення по суті спору. Представник третьої особи у судове засідання 10.11.2015 року не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Златобанк" (далі - кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь» (далі - позичальник) укладений кредитний договір № 107/2/13-KL (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, по тексту - Договір), відповідно до п.п. 1.1, відповідно до якого, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови кредитного Договору.

Відповідно до п. 1.2 договору кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії, в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим Кредитним договором. Кредит може надаватися траншами. Позичальник має право в будь-який час без повідомлення банку здійснювати погашення поточної заборгованості по кредиту і за умови дотримання умов надання кредитних коштів, встановлених цим Кредитним договором, може знову отримувати кредит в межах максимального ліміту за кредитною лінією.

Умовами п. 1.3 договору максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 6 000 000,00 грн.

Пунктом 1.4 Кредитного договору передбачено кінцеву дату повернення кредиту не пізніше 18.04.2015 року включно.

Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору за користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі 26% річних.

В подальшому до зазначеного кредитного договору були внесені зміни шляхом укладення низки додаткових угод до кредитного договору. А саме, договором про внесення змін № 3 від 18.04.2014 року були внесені зміни до п. 1.4 кредитного договору, відповідно до яких кінцевою датою повернення кредиту визначено - «не пізніше 17 квітня 2015 року включно».

Також судом встановлено, що 30 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральний договір банківського вкладу № 10/02 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, по тексту - генеральний договір) відповідно до умов п. 1.1, якого Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти Вкладника в гривні та зобов'язується виплатити Вкладнику суму Вкладу та проценти на суму вкладу в порядку та на умовах, визначених цим Генеральним договором та укладеними в його межах та на його підставі окремих договорів банківського вкладу, які є невід'ємною частиною цього Генерального договору.

Відповідно до п. 2.1 генерального договору Банк відкриває Вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № 2700 (980) (далі - Рахунок).

Відповідно до п. 3.3 генерального договору вкладник зобов'язується перерахувати вклад на рахунок за відповідним договором депозиту, не здійснювати будь-які розрахункові операції за рахунком, крім операцій, пов'язаних з передачею в заставу банку майнових прав на депозити та зверненням стягнення на такі майнові права.

Крім цього, 30 квітня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір депозиту № 10/02/01 (на вимогу), відповідно до якого Вкладник згідно чинного законодавства України перераховує, а Банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № 2700 суму грошових коштів в національній валют України в розмірі 1 000 000, 00 грн. на строк з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2015 року включно. По закінченню строку вкладу банк зобов'язується повернути вкладнику суму вкладу та сплатити проценти за ним в розмірі та в порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 2.2 Договір депозиту № 10/02/01 визначено, що проведення розрахункових операцій за рахунком, крім операцій, пов'язаних з реалізацією майнових права на суму вкладу (депозиту), в разі передачі їх в заставу банку, відповідно до укладених договорів застави та законодавства України, та видача вкладу готівкою забороняється.

Відповідно до додаткових угод до вказаного договору банківського вкладу (копії вказаних угод наявні в матеріалах справи) сума вкладу склала 6 000 000, 00 грн. (шість мільйонів гривень).

Відповідач 16.09.2015 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача мотивуючи зазначене тим, що банк свої зобов'язання перед позивачем виконав, надавши останньому кредитні кошти, окрім того відповідач зазначає, що на момент укладання договорів ще діяла редакція Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 28.12.2014 року, також, позивач звертався до відповідача із платіжними дорученнями вже після запровадження тимчасової адміністрації у відповідному банку, а тому, на підставі ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Відповідач також зазначає, що позовні вимоги про припинення зобов'язання за договором іпотеки не відповідають вимогам чинного законодавства у зв'язку з тим, що основне зобов'язання позивача перед відповідачем складає не 6 000 000,00 грн. як вказав позивач, а 7 429 722,87 грн., а тому залишається непогашена частина коштів, що унеможливлює припинення даного зобов'язання. Більш того, позивач просив списати кошти в розмірі 6 000 000,00 грн. зі свого вкладного рахунку, проте відповідач наголосив на наявних заборонах цих операцій, передбачених п. 3.3.5 генерального договору та п. 2.2. договору депозиту, які прямо забороняють здійснювати будь-які розрахункові операції за рахунком, крім операцій, пов'язаних з передачею в заставу банку майнових прав на депозити та зверненням стягнення на такі майнові права, а відтак, запропонований позивачем спосіб по погашенню заборгованості суперечить укладеним між сторонами договорам та чинному законодавству України.

Позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій просив зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Златобанк" здійснити погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" за кредитним договором № 107/2/13-КL від 19.04.2013 р. в сумі 6 000 000,00 грн. та суми процентів за депозитом шляхом перерахування зазначених сум з вкладного (депозитного) рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" в ПАТ "Златобанк", права власності на які належить позивачу на підставі генерального договору банківського вкладу № 10/02 від 30.04.2014 року та договору депозиту №10/02/01 від 30.04.2014 року та відповідних квитанцій про внесення коштів, на рахунок ПАТ «Златобанк» № 2700.

В своїх письмових поясненнях на заяву про зміну предмету позову відповідач зазначив, що з моменту відкриття ліквідаційної процедури вирішення питання щодо визнання та задоволення вимог до банку належать до компетенції уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виконавчої дирекції фонду. Вимоги до банку, який знаходиться у процедурі ліквідації, можуть бути заявлені у формі заяви про визнання кредиторських вимог до банку та зобов'язання включити їх до переліку вимог кредиторів.

Також відповідач зауважив, що позивач поданням заяв про включення кредиторських вимог до реєстрів кредиторів банку самостійно визначив механізм повернення даних коштів - в процедурі ліквідації банку. Звернення до суду із зобов'язанням здійснити перерахування коштів з депозитного рахунку на позичковий рахунок з метою погашення заборгованості за Кредитним договором є неправомірним. Вимоги позивача, вже акцептовані Уповноваженою особою Фонду та визнано останнього кредитором банку (копія виписки з акцептованими вимогами та довідки про включення до реєстру кредиторів банку в матеріалах справи).

Позивач стверджує, що належним чином проведено всі дії по частковому виконанню своїх зобов'язань щодо погашення кредиту шляхом звернення до банку із заявами про погашення кредитної заборгованості за рахунок коштів на депозитному рахунку, однак, таке зарахувань коштів з боку Відповідача не відбулося, а тому, на думку позивача, зобов'язання останнього по кредитному договору на підставі ст.ст. 598, 599, 601 Цивільного кодексу України слід визнати припиненим на суму в розмірі 6 000 000, 00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За приписами ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, слід наголосити, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 1054 параграфу 2 глави 71 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вже було встановлено судом, 19 квітня 2013 року між кредитодавцем та позичальником було укладено кредитний договір № 107/2/13-KL, відповідно до п.п. 1.1 якого, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови кредитного Договору.

В свою чергу, 30 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральний договір банківського вкладу № 10/02 відповідно до умов п. 1.1, якого Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти Вкладника в гривні та зобов'язується виплатити Вкладнику суму Вкладу та проценти на суму вкладу в порядку та на умовах, визначених цим Генеральним договором та укладеними в його межах та на його підставі окремих договорів банківського вкладу, які є невід'ємною частиною цього Генерального договору.

Крім цього, 30 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладеного Договір депозиту № 10/02/01 (на вимогу) відповідно до якого Вкладник згідно чинного законодавства України перераховує, а Банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № 2700 суму грошових коштів в національній валют України в розмірі 1 000 000, 00 грн. на строк з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2015 року включно. Відповідно до додаткових угод до вказаного договору банківського вкладу сума вкладу склала 6 000 000, 00 грн. (шість мільйонів гривень).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем буда надана довідка, якою підтверджено, що позивача було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача. Акцептована сума складає 6 058 066,40 грн.

При цьому, позивач направляв на адресу відповідача заяву від 19.05.2015 року, якою просив визнати останнього кредитором відповідача щодо залишків на депозитних рахунків в розмірі 6 000 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено таку підставу припинення зобов'язання як зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. При цьому таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимогами ст. 602 Цивільного кодексу України встановлені не вичерпні випадки коли зарахування зустрічних вимог не допускається - зокрема, це вимоги, що мають особистий характер (відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; стягнення аліментів; довічне утримання); ті за якими сплив строк позовної давності, а також в інших випадках передбачених законом.

Зі змісту ст. 603 Цивільного кодексу України вбачається можливість припинення зобов'язання зарахуванням також у випадку заміни в зобов'язанні кредитора.

В силу ч. 2 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі. Зобов'язання виникає знову, якщо це поєднання припиняється.

Як вже було зазначено судом, відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, зобов'язання - це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, а поєднання двох сторін у одній особі є підставою для припинення зобов'язання.

Статтею 606 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі № 6-43цс15, зазначена підстава припинення цивільно-правового зобов'язання відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін. Поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі наявне в разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може відбуватись для юридичних осіб - при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов'язаних між собою взаємним зобов'язанням; для фізичних осіб - при спадковому правонаступництві в разі переходу майна кредитора до боржника і навпаки. Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб'єктів) один із цих суб'єктів повинен зникнути, у зв'язку з цим і припиняється правовідношення. Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що стаття 606 Цивільного кодексу України повинна застосовуватися судом до спірних правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов'язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб'єктів правовідношення у зв'язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб'єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме в такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов'язання не залежатиме від волі сторін.

У відповідності до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 111-16 цього кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовуються у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, для припинення зобов'язання на підставі наведеної норми поєднанням двох сторін у одній особі, необхідно щоб у результаті такого поєднання лишилась лише одна особа.

Проте, як встановлено судом, у даній справі залишаються взаємні зобов'язання двох осіб. Отже, правові підстави для припинення зобов'язань позивача перед відповідачем на підставі виникнення правових наслідків застосування ст. 606 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки позивач є кредитором відповідача на підставі Генерального договору банківського вкладу та договору депозиту (на вимогу), а відповідач є кредитором позивача за Кредитним договором. В даному випадку, поєднання боржника і кредитора в одній особі в тому самому зобов'язанні не відбувається.

Також вважає за необхідне звернути увагу на наступне. 13 лютого 2015 року рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №30 запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ "Златобанк" 13.05.2015 року наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 153 припинено здійснення тимчасової адміністрації та розпочато процедуру ліквідації даного банку.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кредиторів та інших кредиторів банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом. Оскільки, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку матиме наслідком порушення порядку погашення вимог кредиторів та норм вищезазначеного Закону, то підстави для такого зарахування відсутні.

У відповідності до ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури (ч.ч. 1, 6 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Приписами п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Відповідно до ч. 8 Перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, а тому для правовідносин, то виникають під час ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду, пріоритетним є норми цього Закону.

Аналогічну позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 30.09.2015р. у справі № 910/6270/15- г.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Златобанк" здійснити погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" за кредитним договором № 107/2/13-КL від 19.04.2013 р. в сумі 6 000 000,00 грн. та суми процентів за депозитом шляхом перерахування зазначених сум з вкладного (депозитного) рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь" в ПАТ "Златобанк", права власності на які належить позивачу на підставі генерального договору банківського вкладу № 10/02 від 30.04.2014 року та договору депозиту №10/02/01 від 30.04.2014 року та відповідних квитанцій про внесення коштів, на рахунок ПАТ «Златобанк» № 2700 не підлягають задоволенню, з огляду необґрунтованості та недоведеності.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що позовні не підлягають задоволенню, як необґрунтовано заявлені.

Господарський суд, дійшов висновку, що судові витрати позивача по сплаті судового покладається відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.11.2015 року.

Суддя О.С. Комарова