РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/21270/15

за позовом Державного підприємства "Вугілля України"

до Державного підприємства "Луганськвугілля"

про стягнення заборгованості у розмірі 138 065,23 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Черниш В.М. (дов.№18-09/234-Д від 18.03.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Вугілля України" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Луганськвугілля" про стягнення заборгованості у розмірі 138 065,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача Договору №08-08/1-ЕН постачання вугільної продукції від 13.07.2007 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21270/15 та призначено її до розгляду на 08.09.2015 року.

За наслідками розгляду справи 08.09.2015 суд виніс ухвалу про відкладення розгляду справи на 01.10.2015 року.

15.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов.

01.10.2015 у задоволення клопотання представник позивача, суд продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відклав розгляд справи на 27.10.2015 року.

За наслідками судового засідання 27.10.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 03.11.2015 у зв'язку із неявкою відповідача.

До судового засідання 03.11.2015 з'явився представник позивача, надав додаткові документи та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач укотре не направив свого представника для участі у судовому засіданні, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2007 ТОВ "Вугілля України" (покупець) та ДП "Луганськвугілля" (постачальник) укладено Договір №08-08/1-ЕН постачання вугільного продукції (далі - договір), за умовами якого:

- постачальник зобов'язується поставити покупцю вугільну продукцію в асортименті, по реквізитах і з якісними характеристиками, приведеними у Договорі (пункт 1.1 Договору);

- покупець зобов'язується прийняти вугілля, оплатити його вартість на умовах, встановлених Договором (пункт 1.2 Договору);

- обсяг поставки вугілля складає 3 114 000 тонн, орієнтовно на суму 1 212 404 760 грн. з ПДВ (пункт 1.3 Договору);

- покупець оплачує постачальнику 90 % вартості вугілля, яке поставляється, рівномірними частинами протягом місяця постачання, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах попередньої оплати. 10 % вартості вугілля оплачується протягом трьох банківських днів з моменту підписання актів приймання - передачі вугілля та надання постачальником документів, вказаних у пункті 2.8 Договору (пункт 5.4 Договору);

Договір вступає в силу з 01.01.2008 до 31.12.2008, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов'язань (стаття 8 Договору).

Позивач на виконання умов Договору здійснив попередню оплату відповідачеві за вугільну продукцію на загальну суму 728 773 252,07 грн., що підтверджується бухгалтерськими документами.

У свою чергу, Відповідач передав у власність позивачу вугільну продукцію на суму 728 635 186,84 грн.

Таким чином, відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань перед позивачем з поставки вугілля на суму 138 065,23 грн.

Позивач надіслав відповідачу 09.06.2015 вимогу № 1047/06, в якій просив повернути попередню оплату, у тому числі за Договором. Докази, що підтверджують факт надсилання вимоги долучені до матеріалів справи.

Оскільки, відповідачем відповіді на вимогу не направлено на адресу позивача та суму попередньої оплати не повернено, ДП «Вугілля України» звернулось із даним позовом до суду, у межах якого просить стягнути суму попередньої оплати у розмір 138 065,23 грн.

У своєму письмовому відзиві, відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки прострочення поставки товару підтверджено документально, а доказів протилежного суду не подано, суд дійшов висновку про наявність обов'язку у відповідача повернути суму попередньої оплати у розмірі 138 065,23 грн.

Доказів належного повернення відповідачем попередньої оплати до суду не надано.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За приписами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення попередньої оплати у розмірі 138 065,23 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Щодо , суд відзначає наступне.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК України, визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до стаття 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності, відповідач зазначає, що у грудні 2008 року у нього виникла заборгованість перед позивачем, однак протягом трьох років позивач не скористався своїм правом звернення із позовом до суду.

Суд повно та всебічно дослідив матеріали справи, із врахуванням поданої заяви відповідача про застосування строку позовної давності, заслухав думку сторін та дійшов висновку про відсутність підстав задоволення заяви про застосування строку позовної давності з огляду на нижченаведене.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке (п. 4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У матеріалах справи наявні документи, зокрема акт №14 від 23.02.2011 та акт №109 від 26.07.2011, складені, підписані та скріплені печатками обох сторін, які свідчать про обізнаність та визнання суми боргу ДП «Луганськвугілля» перед ДП «Вугілля України» на суму 248 857,45 грн. , у тому числі і за договором №08-08/1ЕН від 13.07.2007 року.

З системного аналізу вищевикладеного враховуючи, суд вважає трирічний строк для пред'явлення позову таким, що перервався.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до приписів статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства «Вугілля України» до Державного підприємства «Луганськвугілля» про стягнення заборгованості у розмірі 138 065,23 грн. - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Луганськвугілля» (03680, місто Київ, провулок Приладний, 2-А; ідентифікаційний код 32473323) на користь Державного підприємства «Вугілля України» (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, 4; ідентифікаційний код 32709929) 138 065 (сто тридцять вісім тисяч шістдесят п'ять) гривень 23 копійки попередньої оплати та 2 761 (дві тисячі сімсот шістдесят одну) гривню 31 копійку витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 03.11.2015 року. Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 09.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова