ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа № 922/4009/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Тарасова І. В.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 190 від 03.09.2015 року.

перший відповідач - не з"явився.

другий відповідач - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (вх. №4851 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 07 вересня 2015 року по справі №922/4009/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

до 1. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, смт. Ков'яги,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке", м. Кузьминці

про стягнення 266115,15 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року по справі №922/4009/15 (суддя Суслова В.В.) в солідарному стягненні - відмовлено. В задоволенні позовних вимог до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 - відмовлено. Позовні вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" - задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 8620,74 грн. 3% річних, 257494,41 грн. інфляційних втрат, 5322,30 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року по справі №922/4009/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційні скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи. Просить здійснювати судовий розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" свого представника в судове засідання не направило, про причини неявки суд не повідомило, про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги статті 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що другий відповідач свого представника у судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 06.03.2013 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (постачальник - позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (покупець - другий відповідач) укладено договір поставки засобів захисту рослин № 06/03, відповідно до умов якого (пункт 1.1) постачальник зобов'язується поставити покупцеві засоби захисту рослин, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вказану продукцію.

Відповідно до пункту 3.1 договору, вартість поставленого товару, визначається згідно видаткових накладних постачальника. Покупець має перечислити кошти за поставлену продукцію шляхом перерахування на розрахунковий розрахунок постачальника не пізніше 30.10.2013 року (пункт 3.2 договору).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка товару у повному обсязі має бути здійснена у строк до 30.10.2013 року.

Згідно з пункту 5.2 договору, при порушенні строків оплати, визначених пункті 3.2 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від загальної суми заборгованості, яка діє на даний період за кожен день прострочки нездійсненої оплати за поставлений товар.

З метою належного виконання договірного зобов'язання, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №П-06/03 від 06.03.2013 року, відповідно до умов якого Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 зобов'язується солідарно відповідати за виконання ТОВ "Кузьминецьке" зобов'язань щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за договором поставки засобів захисту рослин № 06/03 від 06.03.2013 року.

Відповідно до підпункту 3.1.1. договору поруки, поручитель зобов'язаний протягом трьох робочих днів, від дати отримання письмової вимоги кредитора про невиконання/неналежне виконання ТОВ "Кузьминецьке" будь-якого з зобов'язань, забезпечених порукою, та необхідності виконання таких зобов'язань поручителем, а також документів, які підтверджують факт невиконання/неналежного виконання ТОВ "Кузьминецьке", зобов'язань, забезпечених порукою, виконати невиконані/неналежно виконані ТОВ "Кузьминецьке" зобов'язання, забезпечені порукою, шляхом перерахування несвоєчасно сплаченої суми боргу та/або, штрафних санкцій, інших витрат кредитора, пов'язаних із захистом свого порушеного права на рахунок останнього, вказаний у цьому договорі в розділі "Реквізити Сторін" або в письмовій вимозі кредитора.

У випадку невиконання другим відповідачем своїх зобов'язань, забезпечених порукою, нести відповідальність перед кредитором як солідарні боржники (пункт 3.1.2 договору).

Відповідно до пункту 4.3. договору поруки, у випадку порушення поручителем підпункту 3.1.1 цього договору, поручитель сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період порушення, від невиконаних зобов'язань, зобов'язань, забезпечених порукою, за кожен день прострочки.

В межах укладеного між сторонами договору поставки, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 поставлено, а відповідачем отримано товар, на загальну суму 543449,10 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, які підписаними сторонами без будь-яких зауважень (дані видаткові накладні знаходяться в матеріалах справи №922/4802/14).

Однак, відповідач в порушення умов договору зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав, вартість поставленого товару позивачу не сплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 543449,10 грн.

У зв'язку з тим, що відповідачами не вчинено дії по погашенню заборгованості за поставлений товар, позивач був змушений звернутися до господарського суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.12.2014 року по справі №922/4802/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" заборгованість за договором поставки в сумі 543449,10 грн., пеню в розмірі 36180,30 грн., 3% річних в розмірі 15588,80 грн., інфляційних втрат в розмірі 92376,37 грн., судовий збір в розмірі 13751,90 грн. В решті позову (стягнення солідарно з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних) - відмовлено.

Вказане рішення суду не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили.

На виконання вищевказаного рішення 12.01.2015 року господарським судом Харківської області був виданий відповідний наказ.

Враховуючи, що лише 27.04.2015 року відповідач в повному обсязі виконав покладені на нього грошові зобов'язання (в частині оплати заборгованість за договором поставки засобів захисту рослин від 06.03.2013 року № 06/03), які стягнуті з нього за рішенням господарського суду у справі №922/4802/14 від 23.12.2014 року, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У зв'язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», з огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі за текстом - Суд) як джерело права.

Отже, зазначене положення Закону визначає, що господарські суди при здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, повинні застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Зокрема, за практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 року).

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення є приоритетним джерелом права для національного суду, тому судова колегія вважає безсумнівними факти, встановлені господарським судом Харківської області при розгляді справи № 922/4802/14.

Так, місцевий суд на підставі представлених сторонами доказів по справі №922/4802/14 встановив, що станом на 23.12.2014 року у відповідача наявна основна заборгованості по договору поставки засобів захисту рослин № 06/03 від в сумі 543449,10 грн., на яку була нарахована пеня в розмірі 36180,30 грн., 3% річних в розмірі 15588,80 грн. та інфляційні втрати в розмірі 92376,37 грн.

Ці факти не можуть ставитися судом апеляційної інстанції під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного Кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Стаття 202 Господарського Кодексу України встановлює, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведене дозволяє дійти висновку, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення боргу не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (такі висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі № 3-65гс11 та від 01.10.2014 року по справі № 6-113цс14).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.11.2008 року № 01-8/685 «Про практику застосування у вирішенні спорів деяких норм чинного законодавства (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України)» чинне законодавство не заперечує звернення кредитора до господарського суду з вимогою щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної заборгованості.

Водночас, як зазначено у пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23.08.1989 року, та яка набула чинності 01.02.1991 року, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74».

При цьому, відповідно до статті 74 цієї Конвенції «збитки за порушення договору однією із сторін становлять суму, що дорівнює тій шкоді, включаючи упущену вигоду, якої зазнала інша сторона внаслідок порушення договору. Такі збитки не можуть перевищувати шкоди, яку сторона, що порушила договір, передбачала чи повинна була передбачати в момент укладення договору як можливий наслідок його порушення, враховуючи обставини, про які вона в той час знала чи повинна була знати».

Таким чином, проценти річних, за змістом Віденської конвенції, не є мірою відповідальності і являють собою винагороду кредитору за користування боржником коштами, що мали б бути сплачені кредитору. Проценти річних не виконують компенсаційної функції (як штрафні санкції, на що зверталася увага вище), а їх застосування ґрунтується на презумпції того, що гроші, за своєю суттю, мають властивості природного приросту, а тому боржник, який вчасно не сплачує належні кошти, повинен передати кредитору і такий приріст, який кредитором був би отриманий за умови вчасного платежу.

Крім того, у відповідності до пунктів 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України №23/466 від 05.04.2011 року та листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" №62-97р. від 03.04.1997 року, у яких зазначено, що індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. При здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату № 265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17,18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно абзацом 2 пункту 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97 р.

Згідно зазначеного листа, а також Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та річних, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального Кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв'язку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача 257494,41 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 8620,74 грн.

В матеріалах справи наявний договір поруки договір поруки №П-06/03 від 06.03.2013 року, відповідно до умов якого Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 зобов'язався солідарно відповідати за виконання ТОВ "Кузьминецьке" зобов'язань щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за договором поставки засобів захисту рослин № 06/03 від 06.03.2013 року.

Відповідно до пункту 3.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язаний протягом трьох робочих днів, від дати отримання письмової вимоги кредитора про невиконання/неналежне виконання ТОВ "Кузьминецьке" будь-якого з зобов'язань, забезпечених порукою, та необхідності виконання таких зобов'язань поручителем, а також документів, які підтверджують факт невиконання/неналежного виконання ТОВ "Кузьминецьке", зобов'язань, забезпечених порукою, виконати невиконані/неналежно виконані ТОВ "Кузьминецьке" зобов'язання, забезпечені порукою, шляхом перерахування несвоєчасно сплаченої суми боргу та/або, штрафних санкцій, інших витрат кредитора, пов'язаних із захистом свого порушеного права на рахунок останнього, вказаний у цьому договорі в розділі "Реквізити Сторін" або в письмовій вимозі кредитора.

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 цього Кодексу).

Отже, із положень статті 554 Цивільного кодексу України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина 2 статті 555 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Проте, матеріали справи не містять жодного доказу того, що позивач на протязі шестимісячного терміну довів до відома відповідача-1 власні вимоги щодо погашення заборгованості, яка утворилась через ухилення відповідача-2 від виконання покладених на нього зобов'язань по договору поставки від 06.03.2013 року №06/03, а отже порука за договором є такою, що припинення відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з викладеним, враховуючи, що договір поруки є припиненим, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідача-1 грошових коштів в розмірі 266115,15 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року по справі №922/4009/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07 вересня 2015 року по справі №922/4009/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Тарасова І. В.