номер провадження справи 6/139/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015 Справа № 908/5070/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрнасінняпром (вул. Сонячне шосе, буд. 50, с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, 70417)

До Державного підприємства „Дослідне господарство „Елітне Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України (вул. Інститутська, буд. 1, с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, 70417)

Про стягнення 51 071 грн. 55 коп.

Суддя Місюра Л.С.

За участю представників :

Від позивача: ОСОБА_1 дов. від 06.05.2015р.

Від відповідача : ОСОБА_2 дов. від 14.05.2015р.

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрнасінняпром с. Сонячне Запорізького району Запорізької області до Державного підприємства „Дослідне господарство „Елітне Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, про стягнення 51 071 грн. 55 коп., суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість по договору оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009 року в сумі 27 828 грн. 38 коп., 3 % річних в сумі 2 538 грн. 86 коп. та інфляційні в сумі 20 704 грн. 31 коп.

Позивач надав заяву, в якій уточнив період нарахування інфляційних витрат, остаточно просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з липня 2012р. по липень 2015р. в сумі 20 704 грн. 31 коп.

Заява позивача була прийнята судом. оскільки подана у відповідності до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).

Відповідач надав суду заяву від 05.10.2015р., в якій просить застосувати строк позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості в сумі 27 828 грн. 38 коп., 3 % річних в сумі 2 538 грн. 86 коп. та інфляційні в сумі 20 7047 грн. 31 коп.

Заява відповідача була прийнята судом, оскільки заявлена відповідно до ст. 22 ГПК України та ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Позивач надав суду пояснення № 164 від 12.10.2015 року, в яких вказав: В судовому засіданні 05.10.2015р. відповідач надав суду заяву, в який просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Однак із позицією відповідача про застосування строку позовної давності позивач не погоджується з наступних підстав. Згідно приписів ст. 264 Цивільного кодексу України (Переривання перебігу позовної давності): 1. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею

свого боргу або іншого обов'язку. 2. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.3. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так між сторонами договору № 23/10 було підписано акт заліку від 31.12.2012 року. Відповідно до вказаного акту залишок боргу відповідача перед позивачем склав 879 043 грн. 71 коп. Тобто підписанням акту заліку відповідач визнав наявність боргу перед позивачем. До зазначеної суми боргу відповідача перед позивачем увійшла сума заборгованості за договором № 23/10, що підтверджується довідкою про взаємовідносини між позивачем та відповідачем за підписом керівника та бухгалтера позивача. Відповідно до пункту 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (надалі - Постанова) правила переривання перебігу строку позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом не залежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. Зі змісту п. 4.4.1 Постанови вбачається, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Підписання представником відповідача акту заліку від 31.12.2012 року із зазначенням в ньому, що заборгованість відповідача складає 879 043 грн. 71 коп. є визнання боржником існування боргу. Крім того, між сторонами 31.03.2012 року було підписано акт звіряння взаємних розрахунків за яким відповідач підтвердив наявність заборгованості за договором № 23/10. Таким чином підписання між позивачем та відповідачем акту звірки взаємних розрахунків від 31.03.2012 року та акту заліку від 31.12.2012 року є підставою для переривання строку позовної давності. Також переривання строку позовної давності відбулось у межах строку давності. За таких обставин та на підставі вимог законодавства позивач вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, позивач просить суд відмовити відповідачу - Державному підприємству «Дослідному господарству «Елітне» ЮК НААН України у задоволені заяви про застосування строку позовної давності при розгляді справи № 908/5070/15.

Також, позивач надав додаткові пояснення № 185 від 29.10.2015 року, в яких вказав: В судовому засіданні 28.10.2015 р. в суду виникли запитання, щодо наявності сум сплати за рахунком 361, 3711 та початкового сальдо в сумі 912 597 грн. 88 коп. З метою надання повних та достовірних даних по взаємовідносинам між відповідачем та позивачем, останній надає наступні пояснення: 1. Відповідно до акту звірки станом на 01.01.2013 року за рахунком 361 рахується сплата від 20.03.2012 р. в сумі 2 323 грн. 90 коп. та в сумі 2 299 грн. 49 коп. Згідно банківської виписки позивача, копія якої надана суду разом із іншими документами, вказані суми були сплачені відповідачем за послуги на підставі рахунків № 63 та № 64. Вищевказані суми були сплачені за послуги за договором № НП-16 від 07.03.2012 р. Копія договору № НП-16 також надана суду. Отже зазначені сплати не мають відношення до договору оренди автомобіля № 23/ІО та відображають іншу операцію. 2. Відповідно до плану рахунків бухгалтерського обліку рахунок 3711 - розрахунки по виданих авансах. Отже по рахунку 3711 у взаємовідносинах між сторонами було проведено наступні дії: Позивач перерахував відповідачу аванс за договором контрактації № НК-1 від 17.06.2010р. що зазначено у рядку «дебіт» на загальну суму 804 840,00 грн.; Відповідач повернув частину авансу в сумі 531 991,00 грн., що відображено у рядку «кредит»;Повернення частини авансу в сумі 531 991,00 грн. відбулось на підставі акту заліку від 31.12.2012 р. і ці данні також відображені в акті звірки від 01.01.2013 р. по рахунку 631 у рядку «кредит» з призначенням як залік авансу від 31.12.2012 р. 3. Стосовно наявності початкового сальдо в акті звірки від 01.01.2013р. в сумі 912 597 грн. 88 коп. у рядку «дебіт» позивач пояснює, що сума виникла на підставі господарських взаємовідносин між сторонами і відображає суму дебіту за період з 01.10.2011р. по 31.12.2012р. Тобто до акту не було включено операції за період з 2009 року, а була лише відображена сума операцій. 4. Крім того з акту звіряння від 01.01.2013 р. вбачається, що сальдо кінцеве сальдо слало 879 043 грн. 71 коп. Разом із викладеним позивач вважає за необхідне надати суду додатковий доказ взаємовідносин між сторонами - акт звірки складний станом на 31.03.2012 року.

Відповідач надав суду заперечення від 12.11.2015 року, в якому зазначив наступне: відповідач повністю не погоджується з позовними вимогами заявленими позивачем до відповідача та вважає, що дана позовна заява не підлягає задоволенню, в силу наступних підстав: Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ним нібито 27 жовтня 2009 року укладено договір оренди автомобіля № 23/10, за яким позивач передав відповідачеві в оренду легковий автомобіль Toyot Camry. Первинні бухгалтерські документи та договір оренди, на який посилається позивач, не збереглись у відповідача. У відповідності до приписів ст. 256 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу, згідно до приписів ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З позову вбачається, що позивач отримав автомобіль Toyot Camry 27.07.2012 року, про що складено відповідний акт, в якому також вказано, що сторони не мають претензій один до одного. Відповідно до умов договору оренди автомобіля, копія якого додана позивачем до позову, вбачається, що орендна плата сплачується щомісячно шляхом перерахування коштів Орендарем на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць - п.3.2 договору. Тобто, орендна плата за останній місць оренди повинна була сплаченою до 10 серпня 2012 року. Отже, враховуючи приписи ст.ст. 256, 257 ЦК України позивач повинен був; звернутись до суду або відповідача за захистом своїх порушених прав та інтересів, в межах строку позовної давності, тобто протягом трьох років починаючи з 10.08.2012 року та по 10.08.2015 року. Так, згідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного прав або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Разом з цим. ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, враховуючи приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідач заявляв про застосування судом по справі № 908/5070/15 строку позовної давності при розгляді судом позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" до Державне підприємство "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академік аграрних наук України" про стягнення 51 071 грн. 55 коп., з них: 27 828 грн. 38 коп. - суми основного боргу 2 538 грн. 86 коп. - 3% річних і 20 704 грн. 31 коп. - суми інфляційних про що, відповідачем подана відповідна заява по справі. Проте, позивач, посилаючись на акт заліку від 31.12.2012 року та акти звіряння взаємних розрахунків від 31.03.2012р. та від 31.12.2012р., вважає, що має місце переривання перебігу строку позовної давності. Відповідач не може погодитись з вказаними твердженнями позивача з огляду на наступне: відповідач вважає, що надані позивачем акт заліку та акти звірки розрахунків не свідчать про переривання строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог, виходячи з наступного: Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Із наданого позивачем акту заліку не вбачається визнання відповідачем спірної суми за договором оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009 року у розмірі 27 828 грн. 38 коп., яку просить стягнути позивач по даній справі як суму основного боргу за вказаним вище договором. Надані ж позивачем акти звірки відображають всі господарські операції і з них не вбачається визнання відповідачем спірної заборгованості на суму 27 828 грн. 38 коп. за договором оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009 року. Крім того, в актах звірки не зазначено, за якими договорами вони складені. Так, позивач за позовом вказує, що надання послуг ним здійснювалось за договором оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009 року в період з 31.10.2009року по 27.07.2012 року. При цьому акт звірки від 31.12.2012 року відображає господарські операції з 31.10.2010р. по 31.12.2012р., та не відображає здійснення вказаних вище послуг позивачем та їх визнання відповідачем за в період з 31.10.2009року по 27.07.2012 року. Відповідач увагу суду, що наданий позивачем ОСОБА_3 звірки від 31.03.2012р. також не підтверджує визнання відповідачем спірної заборгованості на суму 27 828 грн. 38 коп. за договором оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009 року та взагалі не містить даних як про обороти за період та сальдо кінцеве, так і підтвердження вказаної заборгованості позивача за даними обліку відповідача, що є доказом того, що вказаним актом відповідач не визнав заборгованість перед позивачем взагалі. Позивач в судовому засіданні наголошував, що підтверджує переривання строку позовної давності саме актом заліку взаємних вимог. Проте, в вказаного акту також не вбачається визнання відповідачем спірної суми за договором оренди автомобіля № 23/10 від 27.10.2009року. Крім того, надана позивачем бухгалтерська довідка не є первинним бухгалтерським документом, тому вона не може підтверджувати здійснення сторонами зарахування взаємних вимог за Актом заліку від 31.12.2012 року саме в тому порядку, який визначив позивач в бухгалтерській довідці, так як сам акт заліку не містить посилань за якими договорами та господарськими операціями між сторонами відбувся залік. Таким чином, акти звірки та акт заліку, на які посилається позивач не свідчать про переривання строку позовної давності по даній справі. Враховуючи викладене відповідач просить суд: 1) Застосувати строк позовної давності по справі № 908/5070/15 за позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" до Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України" про стягнення 51 071 грн. 55 коп., з них: 27 828 грн. 38 грн. - суми основного боргу 2 538 грн. 86 коп. - 3% річних і 20 704 грн. 31 коп. - суми інфляційних. 2) Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" по справі № 908/5070/15 в задоволені позові до Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України" повністю.

За клопотанням відповідача строк розгляду справи був продовжений на 15 днів. Розгляд справи двічі відкладався та в судовому засіданні була оголошена перерва.

25.11.2015р. розгляд справи продовжений та прийнято рішення.

Розглянувши та оцінивши всі матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

27.10.2009 року між позивачем (орендодавцем по договору) та Державним підприємством „Дослідне господарство „Новатор (орендарем по договору), був укладений договору оренди автомобіля, з додатками та додатками угодами.

За умовами п. 1.1 договору орендодавець зобовязується передати орендареві в стокове платне користування транспортний засіб - легковий автомобіль марки TOYOTA CAMRY випуску 2008 року, кузов 6Т1ВЕ42К28Х512586, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить позивачу на правах власності на підставі свідоцтва про реєстрацію серії САА № 041973, що видане Запорізьким МРЕВ УДАІ УМВС України 27.10.2009 року, а орендар зобовязався прийняти цей автомобіль, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути транспортний засіб орендодавцеві в належному стані.

На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв автомобіль в оренду, що підтверджується двосторонньо підписаним актом приймання передачі № 1 від 27.10.2009 року.

01.07.2011 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору, за умовами якої було змінено найменування орендаря за договором у звязку з його перенайменуванням.

Відповідно до умов п. 3.1 договору, орендна плата за користування автомобілем становить 840 грн. з ПДВ за місяць.

За умовами п. 6.2 договору, строк цього договору закінчується 23.10.2012 року.

Згідно з приписами п. 6.4 договору, договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця, якщо орендар не сплачує орендну плату більше трьох місяців підряд.

Відповідно до п. 6.8 договору якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Цей договір прямо не передбачає розірвання договору в односторонньому порядку. В п. п. 6.4 договору не вказано, що орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, в цьому пункті орендодавцю надано лише право ініціювати розірвання договору, якщо орендар не сплачує орендну плату більше 3-х місяців.

Чинним в Україні законодавством (ст. 651 ЦК України; ст. 291 ГК України) не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку.

Згідно п. 6.9 договору цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору згідно з чинним в Україні законодавством.

Листом вих. № 190 від 27.07.2012 року позивач звернувся до відповідача з приводу розірвання договору оренди у звязку з виробничою необхідністю та несплати відповідачем орендної плати.

Вказаний лист був отриманий відповідачем 27.07.2012 року, про що свідчить відповідна відмітка про отримання вхідної кореспонденції за № 174, яка міститься на самому листі, копія якого залучена до матеріалів справи.

Між позивачем та відповідачем не була оформлена в двосторонньому порядку угода про розірвання договору. Таким чином, договір не був розірваний у встановленому законом та договором порядку.

Згідно п. 6.5 договору при припиненні договору орендар зобовязується протягом 10 днів передати орендодавцю орендований автомобіль у належному стані. Про передачу транспортного засобу складається акт прийому передачі.

Не зважаючи на те, що договір оренди не був розірваний в установленому законом та договором порядку, 27.07.2012 року відповідач передав, а позивач прийняв з оренди автомобіль, що підтверджується двосторонньо підписаним актом приймання передачі № 1 від 27.07.2012 року.

В п. 6.3 договору визначено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Згідно з п. 3.2 договору, орендна плата сплачується щомісячно шляхом перерахування коштів орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць.

На виконання умов договору позивачем були надані відповідачу послуги з оренди автомобіля за період з жовтня 2009 року по липень 2012 року на суму 27 828 грн. 38 коп., що підтверджується двосторонньо підписаними щомісячними актами здачі прийняття робіт та рахунками на оплату за вказаний період, копії яких залучені до матеріалів справи.

Згідно до ст. 33 ГПК України, обовязок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази додаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Суду не було надано доказів сплати відповідачем орендної плати за період з жовтня 2009 року по липень 2012 року в сумі 27 828 грн. 38 коп.

Згідно ст. ст. 526 ЦК України та 193 ГК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобовязання, відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, припиняються виконанням, проведеним належним чином, а тому закінчення строку дії договору, не припиняє виконання зобовязань.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач надав суду заяву від 05.10.2015р., в якій просить застосувати строк позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості в сумі 27 828 грн. 38 коп., 3 % річних в сумі 2 538 грн. 86 коп. та інфляційні в сумі 20 7047 грн. 31 коп.

Але, позивач вважає, що перебіг строку позовної давності був перерваний, відповідно до ст. 264 ЦК України, оскільки відповідач підписав акт заліку взаємних вимог від 31.12.2012р.

Згідно ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та стягнення 3% річних застосовується загальна позовна давність в три роки. Така ж позиція міститься в п. 3.4 та 4.3 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р.

В частинах 1 та 5 статті 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно п. 4.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов'язку являються в тому числі підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом с кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач надав суду акт заліку взаємних вимог від 31.12.2012р., який був підписаний в. о. директора ОСОБА_4 Представник відповідача підтвердив суду, що акт заліку взаємних вимог підписаний належним представником відповідача. Цим актом відповідач визнав станом на 31.12.2012р. заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 1 411 034 грн. 71 коп.

Однак, в акті заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. не вказані документи, які підтверджують наявність вказаної заборгованості, не вказані номера та дати договорів, накладних, актів, платіжних доручень та таке ін.

З вказаного акту заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. не вбачається, що відповідач визнав спірну суму боргу.

За таких підстав, суд не може прийняти акт заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. як доказ визнання відповідачем суми боргу за спірним договором.

Надана позивачем бухгалтерська довідка №163 від 12.10.2015р. (а. с. 115, т.1) та вказані в ній договори та підтверджуючи документи однозначно не підтверджують зазначені в акті заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. суми, в тому числі не підтверджують, що спірна сума, яку позивач просить стягнути з відповідача не була включена в суму 531 991 грн., яка була зарахована, тобто погашена. Жодним документом позивач не довів, що спірна сума за цим позовом входить в суму 879 043 грн. 71 коп., яка не була зарахована за актом заліку взаємних вимог від 31.12.2012р.

В акті заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. лише вказано, що цей акт був складений на підставі акту звірки від 31.12.2012р.

ОСОБА_3 звірки від 31.12.2012р. не був наданий суду, фактично суду був наданий двосторонній акт звірки, складений станом на 01.01.2013р. (а. с. 124).

Двосторонній акт звірки, складений станом на 01.01.2013р. також підписаний ОСОБА_4 Представник відповідача підтвердив суду, що акт звірки, складений станом на 01.01.2013р. підписаний належним представником відповідача.

В двосторонньому акті звірки, складеному станом на 01.01.2013р. (а. с. 124) взагалі не зазначені акти здачі приймання робіт (надання послуг) від 31.10.2009р., від 30.11.2009р., від 31.12.2009р., від 31.01.2010р., від 26.02.2010р., від 31.03.2010р., від 30.04.2010р., від 31.05.2010р., від 30.06.2010р., від 31.07.2010р., від 31.08.2010р., від 30.09.2010р., від 31.10.2010р., від 30.11.2010р., від 31.12.2010р., від 31.01.2011р., від 28.02.2011р., від 31.03.2011р., від 30.04.2011р., від 31.05.2011р., від 30.06.2011р., від 31.07.2011р., від 31.08.2011р., від 30.09.2011р.

За таких підстав, позивач не довів, що відповідач визнав заборгованість, яка вказана в вищевказаних актах здачі приймання робіт (надання послуг).

В акті звірки, складеному станом на 01.01.2013р. (а. с. 124), вказані лише частина спірних актів здачі приймання робіт (надання послуг), а саме: від 31.10.2011р. на суму 840 грн., від 30.11.2011р. на суму 840 грн., від 31.12.2011р. на суму 840 грн., від 31.01.2012р. на суму 840 грн., від 29.02.2012р. на суму 840 грн., від 16.03.2012р. на суму 840 грн., від 31.03.2012р. на суму 840 грн., від 30.04.2012р. на суму 840 грн., від 31.05.2012р. на суму 840 грн., від 30.06.2012р. на суму 840 грн., від 30.07.2012р. на суму 812 грн. 90 коп.

В акті звірки, складеному станом на 01.01.2013р., вказано початкове сальдо 906 405 грн. 61 коп., але позивач на вимогу суду, цю суму не підтвердив первинними документами.

Слід також вказати, що позивачем був наданий також двосторонній акт звірки, складений станом на 31.03.2012р. Вказаний акт підписаний зі сторони відповідача той же самою особою, що і акт заліку взаємних вимог від 31.12.2012р. та акт звірки, складений станом на 01.01.2013р.

ОСОБА_3 звірки, складений станом на 31.03.2012р., був складений раніше ніж акт звірки, складений станом на 01.01.2013р., але в ньому вказані лише 3 акта здачі приймання робіт (надання послуг), які зазначені і в акті звірки складеним станом на 01.01.2013р.

В акті звірки, складений станом на 31.03.2012р. також зазначено початкове сальдо в сумі 906 405 грн. 61 коп., і це сальдо також не підтверджено первинними документами.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що підписавши акт звірки, складений станом на 01.01.2013р., відповідач визнав заборгованість по актам здачі приймання робіт (надання послуг) від 31.10.2011р. на суму 840 грн., від 30.11.2011р. на суму 840 грн., від 31.12.2011р. на суму 840 грн., від 31.01.2012р. на суму 840 грн., від 29.02.2012р. на суму 840 грн., від 16.03.2012р. на суму 840 грн., від 31.03.2012р. на суму 840 грн., від 30.04.2012р. на суму 840 грн., від 31.05.2012р. на суму 840 грн., від 30.06.2012р. на суму 840 грн., від 30.07.2012р. на суму 812 грн. 90 коп.

За таких підстав, строк позовної давності був перерваний 01.01.2013р. і почав текти заново. По актам здачі приймання робіт (надання послуг), вказаним в акті звірки складений станом на 31.03.2012р., строк позовної давності перервався ще і 31.03.2012р. і також почав текти заново.

За таких підстав, позивач правомірно просить стягнути з відповідача заборгованість по вказаним в акті звірки, складеним станом на 01.01.2013р., актам здачі приймання робіт (надання послуг) в сумі 8 372 грн. 90 коп.

По актам здачі приймання робіт (надання послуг), які не були зазначені в актах звірки, складеним станом на 31.03.2012р. та станом на 01.01.2013р., строк позовної давності не переривався, оскільки вони в цих актах звірки не вказані, а відповідно заборгованість по цим актам була зарахована згідно акту заліку взаємних вимог від 31.12.2012р.

Крім цього, якщо боржник вчинив дії лише до певної частини боргу, то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п. п. 4.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013р.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до п. 5.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 до додаткових вимог , крім зазначених в ст. 266 ЦК України, належать порука і притримання, а також інші види забезпечення виконання зобовязань (неустойка, порука, гарантія застава, завдаток (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

В пункті 5.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 вказано, що 3% річних та інфляція являються складовою загальної суми боргу, та не відносяться до додаткових вимог, річ про які йде в ст. 266 ЦК України.

В ч. 2 ст. 625 ЦК України також вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з ч. 2 ст. 625 ЦК України також чітко вбачається, що 3% річних та інфляція являються складовою загальної суми боргу.

Оскільки 3% річних та інфляція являються складовою загальної суми боргу, тому позивач правомірно нарахував 3% річних та інфляцію на визнану відповідачем суму боргу в розмірі 8 372 грн. 90 коп.

Відповідно до п. п. 3.1 та 4.1 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. інфляційні нарахування та 3 % річних не являються штрафними санкціями.

Інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, якій полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті

Три процента річних є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідач згідно умов договору не проводив оплату за оренду майна, відповідно, то весь цей час він користувався грошовими коштами позивача, та ці грошові кошти знецінилися за цей час.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 27.07.2012 року по 11.08.2015 року в сумі 2 538 грн. 86 коп. та інфляційні витрати за період з липня 2012 року по липень 2015 року в сумі 20 704 грн. 31 коп., згідно наведених на четвертій сторінці позову розрахунків.

Фактично з відповідача підлягає стягненню 3% річних в сумі 763 грн. 27 коп., з наступного розрахунку: від суми 7 560 грн. за період з 27.07.2012р. по 11.08.2015р. в сумі 690 грн. 07 коп.; від суми 812 грн. 90 коп. за період з 11.08.2012р. по 11.08.15р. в сумі 73 грн. 20 коп.; та - інфляція в сумі 6 222 грн. 33 коп. , з наступного розрахунку: від суми 7 560 грн. за період з липня 2012р. по липень 2015р. в сумі 5 615 грн. 66 коп.; від суми 812 грн. 90 коп. за період з серпня 2012р. по липень 2015р. в сумі 606 грн. 67 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких підстав, позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 19 455 грн. 48 коп., 3% річних в сумі 1 775 грн. 59 коп. та інфляції в сумі 14 481 грн. 98 коп. задоволенню не підлягають.

Заперечення відповідача по вимогам, які були задоволені судом, не приймаються судом на підставі викладеного.

Судовий збір покладається на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 44 49, 82 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства „Дослідне господарство „Елітне Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України (вул. Інститутська, буд. 1, с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, 70417; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрнасінняпром (вул. Сонячне шосе, буд. 50, с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, 70417; ) основний борг в сумі 8 372 грн. 90 коп., 3 % річних в сумі 763 грн. 27 коп., інфляційні витрати в 6 222 грн. 33 коп. та судовий збір в сумі 366 грн. 25 коп. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено : 26.11.2015р.

Суддя Л.С. Місюра