КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. Справа№ 910/13305/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Чижова Л.Є., довіреність № 514 від 15.06.2015;

від відповідача - представник не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13305/15 (суддя Гумега О.В.) за позовом публічного акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 692 301,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Харківське підприємство автобусних станцій" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 500 000,00 грн. суми вкладу (основний борг), 10 082,19 грн. процентів за вкладом за період дії договору з 01.01.2015 по 15.02.2015, 33 184,93 грн. процентів за вкладом за період після закінчення дії договору з 17.02.2015 по 04.03.2015, 21 500,00 грн. пені за період з 17.02.2015 по 13.05.2015, 3 534,24 грн. 3% річних за період з 17.02.2015 по 13.05.2015 та 124 000,00 грн. інфляційних нарахувань за період березень 2015 року - квітень 2015 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі №910/13305/15 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 500 000,00 грн. суми вкладу, 18 849,32 грн. процентів за вкладом, нарахованих після закінчення дії договору, 3 534,24 грн. 3% річних, 124 000,00 грн. інфляційних нарахувань та 21500,00 грн. пені.

У задоволенні вимоги про стягнення 10 082,19 грн. процентів за вкладом за період дії договору відмовлено, з огляду на їх виплату відповідачем позивачу ще до подачі даного позову до суду.

При задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання в частині повернення банківського вкладу позивачу за договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13305/15 скасувати в частині задоволення вимог про стягнення процентів за вкладом, 3% річних, інфляційних нарахувань та пені, прийнявши нове про відмову у їх задоволенні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що проценти на банківський вклад не можуть нараховуватись та виплачуватись після закінчення строку дії договору.

Крім цього, скаржник зазначає про те, що запровадження у ньому тимчасової адміністрації (що відбулось вже на стадії апеляційного провадження) виключає можливість задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні 23.11.2015 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме відповідачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (банк) та публічним акціонерним товариством "Харківське підприємство автобусних станцій" (клієнт) 01.02.2011 укладено договір банківського вкладу (депозиту) "Практичний" № 149, відповідно до умов якого (пункт 1.1 договору) Клієнт надає Банку суму грошових коштів (далі - Вклад) у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а Банк виплачує Клієнту таку суму та виплачує проценти, нараховані на неї.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що Вклад складається з вкладних траншів, що розміщені Клієнтом згідно з умовами цього Договору. Вкладний транш є сумою грошових коштів, що переказана Клієнтом на вкладний рахунок в порядку та на умовах, передбачених цим Договором та додатками, укладеними в рамках цього Договору, і які є його невід'ємною частиною.

Проценти за коштами Клієнта в національній валюті України нараховуються за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці і році), проценти за Договором нараховуються лише на залишок грошових коштів на вкладному (депозитному) рахунку (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору нарахування процентів за Вкладом проводиться від дня, наступного за днем надходження Вкладного траншу у Банк, до дня, який передує його поверненню Клієнту або списанню з вкладного (депозитного) рахунка Клієнта, відповідно до строку Вкладного траншу, що вказаний у відповідному Додатку.

Згідно п. 3.1 договору при закінченні строку розміщення Вкладного траншу повернення Вкладного траншу здійснюється Банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Клієнта, що вказаний в розділі 7 цього Договору. Повернення Вкладного траншу може бути здійснено також на інший поточний рахунок Клієнта, що вказаний в листі Клієнта про повернення коштів.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі порушення умов п. 4.2 договору, банк сплачує Клієнту пеню в розмірі 0,05% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

У межах даного Договору між Клієнтом та Банком було укладено Додаток № 149-1 від 01.02.2011, Додаток № 149-3 від 04.08.2011, Додаток № 149-1/2 від 06.02.2012, Додаток № 149-1/3 від 07.08.2012, Додаток № 149-1/4 від 08.11.2012, Додаток № 149-1/5 від 11.02.2013, Додаток № 149-1/6 від 13.05.2013, Додаток № 149-1/7 від 13.11.2013, Додаток № 149-1/8 від 13.05.2014, Додаток № 149-1/9 від 14.08.2014, Додаток № 149-1/10 від 14.11.2014, згідно яких, зокрема, продовжувався термін дії Договору, а згідно умов Додатку № 149-1/8 від 13.05.2014 - збільшено розмір Вкладу до 500000,00 грн.

Так, відповідно до п. п. 1, 2 Додатку № 149-1 від 01.02.2011 сторони узгодили розміщення Вкладного траншу у розмірі 400000,00 грн. строком до 04 серпня 2011 року.

Згідно платіжного доручення № 27 від 01.02.211 Клієнт перерахував Вклад у розмірі 400000,00 грн. на рахунок Банку згідно п. 1 Додатку № 149-1 від 01.02.2011 року.

Згідно умов Додатку № 149-1/8 від 13.05.2014 термін дії Договору продовжено до 14.08.2014, збільшено розмір Вкладу до 500000,00 грн. починаючи з 13 травня 2014 року та розміщено Вклад на строк до 14.08.2014.

Грошові кошти в сумі 100000,00 грн. були перераховані Клієнтом на рахунок Банку відповідно до платіжного доручення № 510 від 14.05.2014.

Додатком № 149-1/10 до Договору від 14.11.2014 визначено наступне:

- починаючи з 14.11.2014 сума Вкладу, що розміщено Клієнтом в Банку згідно умов Додатку № 149-1 від 01.02.2011, становить 500000,00 грн. (п. 1);

- сума коштів, вказаних в п. 1 цього Додатку, надана Клієнтом Банку на строк до 16.02.2015 (п. 2);

- на суму грошових коштів, вказаних в п. 1 цього Додатку, Банком нараховуються проценти, виходячи із процентної ставки у розмірі 16 % (шістнадцять відсотків) річних (п. 3);

- виплата нарахованих процентів здійснюється Банком щомісячно, в останній робочий день кожного місяця (п. 4).

Відповідачем кошти вкладу у строк передбачений договором - до 16.02.2015 позивачу повернуті не були.

ПАТ "Харківське підприємство автобусних станцій" листами № 14/236 від 24.03.2015 та № 14/278 від 03.04.2015 зверталось до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" з вимогами виконати зобов'язання та повернути вклад у зв'язку із закінченням дії договору.

Відповідачем вказані вимоги виконані так і не були.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 500 000,00 грн. суми вкладу (основний борг), 10 082,19 грн. процентів за вкладом за період дії договору з 01.01.2015 по 15.02.2015, 33 184,93 грн. процентів за вкладом за період після закінчення дії договору з 17.02.2015 по 04.03.2015, 21 500,00 грн. пені за період з 17.02.2015 по 13.05.2015, 3 534,24 грн. 3% річних за період з 17.02.2015 по 13.05.2015 та 124 000,00 грн. інфляційних нарахувань за період березень 2015 року - квітень 2015 року.

Судом першої інстанції вказані вимоги задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача 500 000,00 грн. суми вкладу, 18 849,32 грн. процентів за вкладом, нарахованих після закінчення дії договору, 3 534,24 грн. 3% річних, 124 000,00 грн. інфляційних нарахувань та 21500,00 грн. пені.

Колегія суддів погоджується із частковим задоволенням вказаних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатком № 149-1/10 до Договору від 14.11.2014 передбачено, що сума вкладу надана Клієнтом Банку на строк до 16.02.2015.

Згідно п. 3.1 договору при закінченні строку розміщення Вкладного траншу повернення Вкладного траншу здійснюється Банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Клієнта.

Позивач звертався до банку з вимогами про повернення вкладу.

Відповідачем зобов'язання в частині повернення клієнту вкладного траншу в обумовлені договором строки виконано не було.

Отже, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з повернення вкладу позивачу настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт наявності заборгованості, як станом на день подачі позову, так і станом на день ухвалення рішення, у загальній сумі 500 000,00 грн. підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу у розмірі 500 000,00 грн.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення 10 082,19 грн. процентів за вкладом за період дії договору з 01.01.2015 по 15.02.2015 та 33 184,93 грн. процентів за вкладом за період після закінчення дії договору з 17.02.2015 по 04.03.2015.

Судом першої інстанції у задоволенні вимоги про стягнення процентів за вкладом в сумі 10 082,19 грн., нарахованих за період дії договору з 01.01.2015 по 15.02.2015 було відмовлено, оскільки вказані відсотки було сплачено банком клієнту ще до подачі даного позову до суду.

Оплата вказаних процентів відповідачем позивачу підтверджується випискою по особовому рахунку позивача (а.с. 82).

Враховуючи сплату банком клієнту процентів за вкладом ще до подачі позову до суду, відмова місцевого господарського суду у задоволенні вказаної вимоги є обґрунтованою.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 184,93 грн. процентів за вкладом, нарахованих за період після закінчення дії договору з 17.02.2015 по 04.03.2015, слід зазначити наступне.

Так, вказані проценти були нараховані позивачем виходячи з облікової ставки Національного Банку України.

Судом першої інстанції було здійснено перерахунок вказаних процентів за ставкою, передбаченою договором банківського вкладу (депозиту) "Практичний" № 149 - 16% річних та задоволено вказану вимогу на суму 18 849,36 грн.

Колегія суддів погоджується із наведеним, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно ч. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до п. 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Відповідно до п. 2.3 договору нарахування процентів за Вкладом проводиться від дня, наступного за днем надходження Вкладного траншу у Банк, до дня, який передує його поверненню Клієнту або списанню з вкладного (депозитного) рахунка Клієнта, відповідно до строку Вкладного траншу.

Отже, вказаними нормами та положенням договору передбачено, що проценти за вкладом нараховуються саме до моменту повернення вкладних коштів клієнту.

При цьому, нарахування цих процентів не пов'язано з припиненням дії договору.

Так, визначальним є факт повернення вкладу, тобто припинення дії договору не є підставою для припинення нарахування процентів у випадку коли вкладні кошти залишаються неповернутими клієнту.

Отже, враховуючи те, що на момент закінчення строку дії договору банківського вкладу (депозиту) "Практичний" № 149 кошти за вкладом повернуті позивачу не були, нарахування процентів на банківський вклад після закінчення строку дії договору є обґрунтованим та відповідає як вимогам чинного законодавства (ч. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України), так і умовам п. 2.3 договору банківського вкладу.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 29.05.2013 у справі № 6-39цс13.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що проценти на банківський вклад не можуть нараховуватись та виплачуватись після закінчення строку дії договору є необґрунтованими.

Слід також зазначити, що застосування судом першої інстанції при здійсненні перерахунку процентів по вкладу ставки у розмірі 16% річних, а не у розмірі облікової ставки Національного Банку України, як розраховано позивачем, є обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Отже, нарахування процентів на суму вкладу у розмірі облікової ставки Національного банку України проводиться лише у випадку не встановлення розміру процентів у договорі.

Оскільки, умовами договору було визначено розмір процентів - 16% річних, застосування вказаної облікової ставки є невірним.

При цьому, сплив строку дії договору не впливає на визначений ним розмір процентів, оскільки, як вже зазначалось, проценти на вклад у передбаченому договором розмірі продовжують нараховуватись до моменту повернення вкладу.

Враховуючи неповернення коштів банком клієнту, проценти підлягають нарахуванню у визначеному договором розмірі і при закінченні строку дії договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення процентів за вкладом, нарахованих за ставкою 16% річних за період після закінчення дії договору з 17.02.2015 по 04.03.2015 в сумі 18 849,36 грн.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим задоволення вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 21 500,00 грн., з огляду на наступне.

Пунктом п. 4.3 договору передбачено, що у разі порушення умов п. 4.2 договору, банк сплачує Клієнту пеню в розмірі 0,05% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Законодавством обмежений максимально граничний розмір пені.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", який є чинним на даний час, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, згідно ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім цього, в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.02.2012 № 01-06/2224/2012 "Про доповнення до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" викладена аналогічна позиція з приводу даного питання.

Так, зазначено, що у спорах, які виникають внаслідок порушення грошових зобов'язань договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Визначений в договорі розмір пені (0,05%) не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України (за перевіреним судом розрахунком розмір пені за подвійною обліковою ставкою є значно більшим ніж розрахований за умовою договору - 0,05%).

Отже, позивачем правомірно була розрахована пеня за ставкою, встановленою договором.

Крім цього, колегія суддів погоджується із задоволенням вимог про стягнення з відповідача 3 534,24 грн. 3% річних та 124 000,00 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором банківського вкладу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 3 534,24 грн. та інфляційних в сумі 124 000,00 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта про те, що запровадження у ньому тимчасової адміністрації виключає можливість задоволення позову, є необґрунтованими з наступних підстав.

Постановою правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року № 171 розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року включно.

Звернення позивача з даним позовом до суду (19.05.2015) та прийняття оскаржуваного рішення у даній справі (13.07.2015) відбулось ще до запровадження у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" тимчасової адміністрації.

Враховуючи наведене, станом як на час подачі позову, так і на час ухвалення рішення судом першої інстанції, виконання відповідачем своїх зобов'язань не обмежувалось ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки тимчасова адміністрація ще не була запроваджена.

Оскільки, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за обставин чинних на час його прийняття, підстави для скасування рішення та відмови у задоволенні позову, у зв'язку із запровадженням у банку тимчасової адміністрації, відсутні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13305/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/13305/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко