ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 листопада 2015 р. Справа № 903/914/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету"

про стягнення 1 799 045,42 грн.

Головуючий суддя С.Т. Філатова

судді А.М. Кравчук

С.В. Костюк

за участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко В.Г., дов. від 03.08.2015р.

від відповідача: Сєтов М.О., дов. від 17.11.2014р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено право відводу суддів.

Ухвалою суду від 16.11.2015р. заяву відповідача про відвід колегії суддів від 16.11.2015р. залишено без задоволення.

На підставі ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки учасників судового процесу.

В судовому засіданні 16.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" про стягнення 1 799 045,42 грн., в т.ч. 968 326,00грн. в повернення коштів по недійсному правочину згідно ч.1 ст.216 ЦК України, 87 149,34грн. річних за період з 31.10.2012р. по 02.08.2015р., 743 570,08грн. інфляційних втрат за період з листопада 2012р. по червень 2015р. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 359,81грн. витрат, пов'язаних зі сплатою комісії за банківські послуги, оплачені при сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

11 квітня 2006 року між ТзОВ "Освіта-Плюс" та ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №1173.

Предметом купівлі-продажу виступило нежитлове приміщення "А-2" загальною площею 2 542,70 кв. м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Г. Сагайдачного, буд. 6.

На виконання умов договору купівлі-продажу відповідач передав ТзОВ "Освіта Плюс" вказане нежитлове приміщення, а позивач сплатив відповідачеві грошові кошти в сумі 968326,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1 від 12.04.2006 року на суму 79 000,00 грн., № 2 від 13.04.2006 року суму 78 500,00 грн., № 3 від 14.04.2006 року на суму 79500,00 грн., № 4 від 18.04.2006 року на суму 78 600,00 грн., № 5 від 19.04.2006 року на суму 79 600,00 грн., № 6 від 20.04.2006 року на суму 78 000,00 грн., № 8 від 21.04.2006 року на суму 11 380,00 грн., № 23 від 27.04.2006 року на суму 78 000,00 грн., № 9 від 16.05.2006 року на суму 68 100,00 грн., №10 від 17.05.2006 року на суму 67 800,00 грн., № 11 від 18.05.2006 року на суму 68 300,00 грн., № 12 від 19.05.2006 року на суму 66 400,00 грн., № 13 від 22.05.2006 року на суму 67 800,00грн., № 14 від 23.05.2006 року на суму 67 346,00 грн.

Рішенням господарського суду Волинської області від 03.08.2012 року у справі №5004/725/12, залишеним без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 30.10.2012 року та Вищого господарського суду України від 18.12.2012р., договір купівлі-продажу було визнано недійсним та зобов'язано ТзОВ "Освіта-Плюс" повернути ТзОВ "ЛБІ МНТУ" відчужене нежитлове приміщення.

З наступного дня після набрання рішенням господарського суду Волинської області від 03.08.2012 року у справі № 5004/725/12 законної сили, а саме з 31.10.2012р. у відповідача в силу приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України виникло зобов'язання перед позивачем щодо повернення 968 326,00 грн.

Відповідач у вересні 2012 фізично примусив позивача звільнити нерухоме майно, і з того часу самостійно здійснює у вказаному приміщенні підприємницьку діяльність з надання освітніх послуг. В той же час відповідачем з моменту виникнення зобов'язання перед позивачем щодо повернення коштів в сумі 968 326,00 грн. його не виконано і по сьогоднішній день.

У поясненнях від 28.08.2015р. позивач додатково вказав, що підтвердженням вказаних обставин є висновки, зроблені працівниками Луцького МВ УМВС України у Волинській області в ході розгляду заяв Стеценка Г.С. від 06.07.2012р. та з 04.09.2012 по 13.09.2012 року з приводу рейдерського захоплення невідомими особами приміщення ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", що в м. Луцьку по вул. Сагайдачного, 6, та з приводу зникнення комп'ютерної техніки інституту, у якому в зазначений період часу останній працював на посаді ректора.

Підтвердженням факту перебування нежитлового приміщення, розташованого в м.Луцьку по вул. Сагайдачного, 6, у повному віданні та користуванні ТзОВ "ЛБІ МНТУ" є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Волинської області від 06.03.2013р. у справі № 5004/725/12-2 про зобов'язання ТзОВ "Освіта-Плюс" звільнити зазначене приміщення, оскільки згідно заяви стягувача рішення суду виконано в повному обсязі, нежитлове приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6 звільнено та повернуто стягувачу.

Також факт повного розрахунку між позивачем та відповідачем за договором купівлі-продажу від 11.04.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрованим в реєстрі за №1173, підтверджується й актом прийому-передачі від 25.05.2006 року, складеним згідно пункту 2.1 даного договору.

В обґрунтування стягнення річних та інфляційних втрат посилається на п. п. 1.1, 1.6, 1.7, 1.8, 3.1, 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

У поясненнях від 28.08.2015р. позивач зауважив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься недостовірна інформація про власника нежитлового приміщення /А-4/ загальною площею 4293,5 кв. м. (ТзОB "Освіта Плюс"), оскільки підстави виникнення права власності, якими значаться договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1173, та рішення господарського суду Волинської області по справі №6/51-75 від 04.08.2008 року, на сьогодні не актуальні. Так, зазначене рішення суду скасоване у відповідності до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.07.2012року, і така постанова залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.09.2012 року.

До пояснень долучив оригінали платіжних доручень про сплату 968 326,00грн., інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна в м. Луцьку по вул. Г. Сагайдачного, буд. 6 станом на 28.08.2015р.

Представник позивача у заяві від 21.09.2015р. повідомив, що позивачем отримано відповідь з Луцького МВ УМВС України у Волинській області про відсутність в них на даний момент матеріалів перевірок за заявами Стеценка Г.С. від 06.07.2012р. та з 04.09.2012 по 13.09.2012 з приводу рейдерського захоплення невідомими особами приміщення ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", що в м.Луцьку по вул. Сагайдачного, 6, за результатами яких 11.07.2012р. та 19.09.2012р. винесено постанови про відмову в порушенні кримінальних справ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року).

В обґрунтування того, що зобов'язання відповідача ТзОВ "ЛБІ МНТУ" зі сплати позивачеві ТзОВ "Освіта Плюс" заборгованості, яке виникло в силу ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у зв'язку з недійсністю правочину, є грошовим, вказав, що у абзаці 4 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначено, що грошове зобов'язання - зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов'язань відносяться також зобов'язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов'язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях.

Представник позивача клопотанням від 22.09.2015р. долучив до матеріалів справи договір про відступлення права вимоги від 10.09.2013р., укладений між ТзОВ "Освіта-Плюс" та Гаврилюком М.М., угоду від 20.05.2015р. про розірвання договору про відступлення права вимоги від 10.09.2013р., укладену між тими ж сторонами, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.12.2013р. по справі №161/16411/13-ц за позовом Гаврилюка М.В. до ТзОВ «Освіта-Плюс» про стягнення грошових коштів в розмірі 968 326,00грн., ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.03.2014р. по справі №161/1638/14-ц, рішення апеляційного суду Волинської області від 12.02.2015р. у справі №161/16411/13-ц, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2015р., якою касаційну скаргу представника Гаврилюка М.М. відхилено, рішення апеляційного суду Волинської області від 12.02.2015р., яким в позові Гаврилюка М.В. до ТзОВ «Освіта-Плюс» про стягнення грошових коштів в розмірі 968 326,00грн. відмовлено, залишено без змін.

В судовому засіданні 22.09.2015р. представник відповідача звернувся з клопотанням про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи.

Відповідач клопотання про призначення експертизи заперечив, мотивуючи тим, що клопотання про призначення експертизи з дослідження питань фіктивності фінансових операцій виходить за межі господарської юрисдикції.

Суд, розглянувши клопотання відповідача від 22.09.2015р.про призначення експертизи та зупинення провадження у справі, ухвалою від 22.09.2015р. відхилив як необґрунтоване відповідно до вимог ст.ст. 41, 79 ГПК України, мотивуючи тим, що питання, наведені представником відповідача у клопотанні, виходять за межі орієнтованого переліку питань, що можуть бути поставлені при проведенні відповідного виду експертизи, наведеного в Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки і призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), без визначення, на підставі яких вихідних даних може бути вирішено питання щодо "безповоротного та в інтересах товариства" перерахування коштів, а питання щодо фіктивності фінансових операцій потребує дослідження в межах кримінальної справи.

Суд зауважив, що представником відповідача до клопотання про призначення експертизи долучені нечитаємі копії документів, що унеможливило б проведення експертизи.

Представник позивача клопотанням від 21.10.2015р. вхід. №01-54/10464/15 долучив до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 03.08.2000р., укладеного між Відділом обліку майна міської комунальної власності (продавець) та Закритим акціонерним товариством "Міжнародний науково-технічний університет" (покупець), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець придбав приміщення площею 2 485,1кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул.Сагайдачного, 6 за ціною 300 669,00грн.; копії матеріалів перевірок Луцького МВ УМВС України у Волинській області за заявами Стеценка Г.С. від 06.07.2012р. та з 04.09.2012р. по 13.09.2012р.

У судовому засіданні 27.10.2015р. представник відповідача вдруге звернувся з клопотанням від 27.10.2015р. про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання:

- Чи підтверджується документально здійснення фактичного перерахування грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" Товариству з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" за період з квітня 2006 року по травень 2012 року і на яку суму?

- Чи підтверджується документально здійснення фактичного перерахування грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" Товариству з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" за період з квітня 2006 року по травень 2012 року і на яку суму?

- Чи підтверджується документально здійснення товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" у період з квітня 2006 року по травень 2012 року перерахування грошових коштів на користь третіх осіб та подальше перерахування цих коштів третіми особами на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс"?

- Чи підтверджується документально здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" фактично, безповоротно та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" перерахування грошових коштів в розмірі 968 326,00 грн. на виконання умов договору купівлі-продажу від 11.04.2006р.?

- Чи мають фінансові операції між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", Товариством з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" та третіми особами за період з квітня 2006 року по травень 2012 року ознаки фіктивності?

Представник позивача клопотання заперечив, посилаючись на вирішення аналогічного клопотання судом в судовому засіданні 22.09.2015р.

Зважаючи на невиконання відповідачем вимог ухвали суду від 22.09.2015р. щодо представлення витребуваних доказів, у судовому засіданні 27.10.2015р. було оголошено перерву до 02.11.2015р. до 12год.00хв.

28.10.2015 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" про стягнення 8 120 тис. грн. збитків, яку ухвалою суду від 29.10.2015р. повернуто без розгляду.

Представник відповідача супровідним листом від 02.11.2015р. долучив до матеріалів справи копії статуту ТзОВ "Луцького біотехнічного інституту Міжнародного науково-технічного університету" та установчого договору про створення та діяльність ТзОВ "ЛБІ МНТУ", затверджені зборами учасників ТзОВ "ЛБІ МНТУ", протокол №1 від 15.06.2001р., статуту ТзОВ "Луцького біотехнічного інституту Міжнародного науково-технічного університету", затвердженого протоколом №1/13 засідання загальних зборів ТзОВ "ЛБІ МНТУ", свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення загальною площею 2 485,1кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул.. Сагайдачного,6. Обґрунтовані пояснення, всупереч вимогам ухвал суду від 20.08.2015р., 31.08.2015р., не подав.

У судовому засіданні 02.11.2015р. представник відповідача подав суду клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

У судовому засіданні 02.11.2015р. було оголошено перерву до 12год. 30хв. для вирішення клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Визначення колегіального складу суду в складі головуючої судді Філатової С.Т., суддів Кравчук А.М., Костюк С.В. відбулось на підставі ч. 6 ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.п. 2.3.23 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 2.2 Положення «Про збори суддів господарського суду Волинської області» та рішення зборів суддів господарського суду Волинської області від 02.09.2015р. щодо засад формування колегії суддів, розпорядженням голови суду №01-3/169 від 02.11.2005р.

В судовому засіданні 02.11.2015р. оголошено склад суду, право на відвід суддів та права і обов'язки сторін, визначені ст.22 ГПК України.

Заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях від 28.08.2015р., 21.09.2015р. ; зауважив на зловживанні відповідачем процесуальними правами.

Представник відповідача після заслуховування пояснень позивача пред'явив зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" про стягнення 8 120 тис. грн. збитків.

За таких обставин, коли суд у справі № 903/914/15 перейшов до її розгляду по суті, ухвалою суду від 02.11.2015р. на підставі п.1 ч. 1 ст. 62 ГПК України у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" відмовлено.

Ухвалою суду від 02.11.2015р. розгляд справи згідно ст.77 ГПК України відкладався у зв'язку з неподанням витребуваних доказів, необхідністю витребування додаткових доказів по справі. Зобов'язано подати суду: позивача - статут товариства (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу від 11.04.2006р. та даний час); відповідача - пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог.

Представник позивача у запереченнях від 13.11.2015р. вхід. №01-54/11287/15 клопотання про призначення експертизи заперечив, мотивуючи тим, що питання оплати вказаних коштів взагалі не підлягає доказуванню, оскільки має преюдиціальне значення в розумінні ч.3 ст. 35 ГПК України та п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Зауважив, що ТзОВ «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету» не оскаржувалась в касаційному порядку постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 30.10.2012 року у справі № 5004/725/12 в частині встановлення факту, що з 18 квітня по 23 травня 2006 року відповідачем платіжними дорученнями було сплачено позивачу обумовлену договором купівлі-продажу суму у розмірі 968 326,00 грн.

Також, ТзОВ «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету» при розгляді в порядку цивільного судочинства питання стягнення вищезазначеної заборгованості (де кредитором виступав Гаврилюк М.М. на підставі договору про уступку права вимоги, який розірвано) жодного разу не заперечувався факт сплати ТзОВ «Освіта Плюс» вказаних коштів.

Зауважив, що відповідачем в даній справі 22.09.2015 року вже було заявлено безпідставне клопотання про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи для підтвердження факту дійсності перерахування вказаних коштів з мотивів, що таке перерахування має ознаки фіктивності.

Заявлене 26.10.2015 року клопотання про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи за своїм змістом і питаннями по суті є аналогічним клопотанню, заявленому 22.09.2015 року, яке вже вирішене судом.

Зауважив на зловживанні відповідачем процесуальними правами, посилаючись на інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживання процесуальними правами у господарському судочинстві».

У судовому засіданні 16.11.2015р. представник відповідача заявив відвід колегії суддів, мотивуючи порушеннями у визначенні колегії суддів, веденні судового засідання, розгляді клопотання про призначення експертизи.

Представник позивача вкотре зауважив на зловживанні відповідачем процесуальними правами. Зазначив, що у судовому засіданні 02.11.2015р., коли оголошувався склад колегії суддів та зазначалось право сторін на відвід, відповідачем відводів заявлено не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ГПК України питання про відвід суддів вирішено в нарадчій кімнаті.

Після виходу з нарадчої кімнати оголошено ухвалу суду від 16.11.2015р., якою заяву про відвід залишено без задоволення.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи від 27.10.2015р. та заперечення відповідача, клопотання відхилив як необгрунтоване відповідно до вимог ст.ст. 41, 79 ГПК України, при цьому виходив з такого:

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Вищий господарський суд України у п. 5 постанови пленуму №4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" вказав, що відповідно до статті 1 Закону судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

У вирішенні відповідного питання (до призначення судової експертизи) слід:

- визначитися з конкретною установою або конкретним експертом, якими проводитиметься експертиза. З цією метою господарський суд, зокрема, витребує у сторін пропозиції стосовно таких установ та/або судових експертів, у тому числі тих, які не є працівниками зазначених установ. Господарський суд не зв'язаний цими пропозиціями, але може враховувати їх у вирішенні питання про призначення і проведення судової експертизи;

- визначити об'єкти, що підлягають експертному дослідженню;

- максимально конкретно визначити питання, які мають бути роз'ясненні судовим експертом, та сформулювати їх у логічній послідовності;

- за необхідності визначити вид (підвид) судової експертизи, до компетенції якої відноситься роз'яснення відповідних питань. Якщо визначення такого виду (підвиду) саме по собі потребує спеціальних знань, його слід віднести на розсуд експертної установи (експерта);

- визначити обсяг необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів;

- здійснити перевірку (огляд) матеріалів, які підлягають направленню на експертизу, з точки зору їх повноти та придатності для проведення експертизи, в тому числі з урахуванням належного відображення ознак об'єктів і зразків, а за невідповідності матеріалів цим критеріям - вжити заходів до усунення недоліків матеріалів шляхом витребування додаткових документів і матеріалів у сторін та інших осіб;

- у разі потреби забезпечити відібрання зразків, у тому числі за необхідності - з участю спеціаліста;

- у необхідних випадках розглянути можливість виклику судового експерта для уточнення питань, які ним мають бути роз'яснені, а також для перевірки матеріалів з точки зору їх повноти, достатності та придатності для проведення експертизи;

- з'ясувати усі інші обставини, пов'язані з проведенням судової експертизи.

Формулювання питань, які ставляться перед експертом, повинно, як правило, здійснюватись з урахуванням згаданих науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень і атестованих експертних методик, у яких зазначаються питання, на вирішення яких спрямовані ці методики та реєстр яких ведеться Міністерством юстиції України.

Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об'єктам і матеріалам, які направляються на експертизу.

Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Орієнтовний перелік питань, що можуть бути поставлені при проведенні відповідного виду експертизи, наведено в Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки і призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5).

Питання, наведенні представником відповідача у клопотанні, виходять за межі цього переліку, без врахування можливості проведення експертизи, не відповідають предмету і характеру експертизи, не визначено, на підставі яких вихідних даних може бути вирішено питання щодо "безповоротного та в інтересах товариства" перерахування коштів, а питання фіктивності фінансових операцій потребує дослідження в межах кримінальної справи.

До того ж, на дослідження експертам подаються оригінали документів, вилучені на підприємстві, в організаціях і закладах.

Суд зауважує, що до першого клопотання про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи від 22.09.2015р., яке за змістом і питаннями є аналогічним клопотанню про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи, заявленому 22.09.2015р. (Т. 1 а.с. 131-135), про документальне дослідження перерахування коштів за період з квітня 2006р. по травень 2012р., долучені картка рахунку 311, сформована 11.09.2015р. (Т. 1 а.с. 182-227, Т. 2 а.с. 1-257, Т. 3 а.с. 1-22), обороти по рахунку 311, сформовані 11.09.2015р. (Т. 3 а.с. 23-32), нечитаємі копії документів (Т. 1 а.с. 148-149, 151-152, 154, 160, 165), що унеможливило б проведення експертизи.

При розгляді клопотання судом враховано преюдиційність обставин щодо оплати, встановлених судом у справі №5004/725/12.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, додаткових поясненнях від 28.08.2015р., 31.08.2015р., 21.09.2015р.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, стверджуючи, що перерахунок коштів не відбувся, письмових пояснень, всупереч вимогам ухвал суду від 20.08.2015р., 31.08.2015р., 02.11.2015р., не подав.

В судовому засіданні 16.11.2015р. представники сторін повідомили про відсутність додаткових пояснень та доказів.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 03.08.2012 року у справі №5004/725/12, залишеним без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 30.10.2012 року та Вищого господарського суду України від 18.12.2012р., за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2006р., повернення приміщення та звільнення відповідачем вказаного приміщення визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.04.2006р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс", посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №1173; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Гетьмана Сагайдачного, б.6, загальною площею 2542,7кв.м.; зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" звільнити та повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Гетьмана Сагайдачного, б.6, загальною площею 2542,7кв.м. (а.с. 8-30).

При вирішенні справи судом (постанова Рівненського апеляційного господарського суду України від 30.10.2012р.) встановлено:

З 18 квітня по 23 травня 2006 року відповідачем платіжними дорученнями було сплачено позивачу обумовлену договором купівлі-продажу суму у розмірі 968 326,00 грн. (а.с. 141-147, т.1, а.с. 86-99 т.2).

Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Приймаючі рішення про задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року господарським судом не було застосовано двосторонню реституцію, на що вказує відповідач у своїй апеляційній скарзі.

Проте, згідно правових позицій зазначених у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Ця вимога може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З матеріалів справи вбачається, що з такими вимогами не звертались ні позивач, ні відповідач по справі, а тому дані доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, судовою колегією відхиляються як безпідставні (Т.1 а.с 23).

У постанові Вищого господарського суду України від 18.12.2012р. зазначено, що «колегією суддів касаційної інстанції визначається, що апеляційний господарський суд зробив вірний висновок щодо вимоги про застосування наслідків недійсності правочину» (Т. 1 а.с. 28).

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищий господарський суд України у п. 2.6 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснив, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Не надається преюдиціального значення також обставинам, зазначеним:

у скасованих судових рішеннях (а в разі часткового скасування таких рішень - у скасованих їх частинах);

у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 111-7 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин.

Преюдиціальні обставини щодо оплати обумовленої договором купівлі-продажу суми у розмірі 968 326,00грн. встановлені Рівненським апеляційним господарським судом з посиланням на відповідні долучені до матеріалів справи докази (платіжні доручення).

При цьому суд зауважує, що згідно зі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На виконання судового рішення 06.03.2013р. було видано наказ №5004/725/12-2 про примусове виконання рішення (Т. 1 а.с. 100).

Виконавче провадження з примусового виконання наказу №5004/825/12-2 постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ закінчено на підставі заяви стягувача, згідно з якою нежитлове приміщення за адресою вул. Сагайдачного, 6 звільнене та повернуте ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" (Т. 1 а.с. 99, Т. 2 а.с. 41).

Судом не прийняті заперечення відповідача щодо встановлення судом факту оплати при визнанні договору купівлі-продажу від 11.04.2006р. недійсним.

При цьому суд виходить із такого:

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу є двостороннім та відплатним, і основним обов'язком покупця є сплата коштів.

Звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2004р. та повернення приміщення, позивач по справі №5004/725/12 факт оплати не заперечував, не заперечував цей факт і під час судового провадження за позовом Гаврилюка М.М. до ТзОВ «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету» про стягнення коштів на підставі договору про відступлення права вимоги від 10.09.2013р., укладеного між ТзОВ «Освіта-плюс» та Гаврилюком М.М. (розірваного угодою від 20.05.2015р., Т. 1 а.с. 117-118), і під час кримінального провадження про обвинувачення Стеценка Г.С. у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 365 ч. 3 КК України (Т. 1 а.с. 38, 42, 125).

Договір визнано недійсним на підставі ст.ст. 216, 232 ЦК України, як правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Згідно ч.ч. 3, 4, 5 ст.216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Частиною 2 ст. 232 ЦК України визначено, що довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Вищий господарський суд України у п.п. 2.1, 3.10 постанови пленуму від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснив, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Зважаючи на викладене, господарський суд, керуючись ч. 3 ст.35 ГПК України, вважає позовні вимоги в частині застосування правового наслідку визнання правочину недійсним - повернення коштів в сумі 968 326,00грн. підставними згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 87 149,34грн. річних за період з 31.10.2012р. по 02.08.2015р., 743 570,08грн. інфляційних втрат за період з листопада 2012р. по червень 2015р. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування зазначає, що з наступного дня після набрання рішенням господарського суду від 03.08.2012р. у справі №5004/825/12 законної сили, а саме з 31.10.2012р., у відповідача в силу приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України виникло зобов'язання перед позивачем щодо повернення 968 326,00грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача, при цьому виходить із такого:

Верховний Суд України у Листі від 01.07.2014р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що аналізуючи практику застосування судами ст. 625 ЦК, слід зазначити, що при розгляді справ цієї категорії судам потрібно звертати увагу на такі питання: чи існує зобов'язання між сторонами, чи є це зобов'язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи є спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування ст. 625 ЦК.

У Висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за I півріччя 2014 року» від 01.07.2014р. зазначено, що підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 р. у справі N 6-25цс14).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Крім того, відповідно до п. 2.5.1 вказаної постанови, визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Виходячи з викладеного, відповідач після визнання недійсним договору не мав будь-яких зобов'язань перед позивачем, так як відповідно до приписів Цивільного кодексу України, в разі визнання правочину недійсним, він є недійсним з моменту його укладення, що фактично спростовує будь-які твердження позивача про наявність між сторонами будь-яких зобов'язань за недійсним правочином, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

При цьому судом враховано, що відповідно до п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст.1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Вказана правова позиція висвітлена у постанові Вищого господарського суду України від 23.04.2014р. по справі № 910/3353/13, у перегляді якої Верховним Судом України відмовлено (Т. 3 а.с. 159-160).

Зважаючи на викладене, господарський суд не приймає доводи позивача щодо під ставності застосування ст.625 ЦК України, наведені у поясненнях від 31.08.2015р. вхід. №01-54/8544/15 (Т. 1 а.с. 94-97), від 21.09.2015р. вхід. №01-54/9405/15 (Т.1 а.с. 112), від 21.10.2015р. вхід. №01-54/10464/15 з посиланням на п. п. 1.1, 1.6, 1.7, 1.8, 3.1, 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування змісту законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та абз. 4 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», як такі, що є його власним тлумаченням змісту законодавства.

Враховуючи викладене, суд у стягненні 87 149,34грн. річних за період з 31.10.2012р. по 02.08.2015р., 743 570,08грн. інфляційних втрат за період з листопада 2012р. по червень 2015р. відмовляє.

Суд зауважує, що позивач, стверджуючи виникнення зобов'язання відповідача у поверненні йому коштів з 31.10.2012р., з вимогою до відповідача не звернувся, водночас, по договору від 10.09.2013р. передав право вимоги на повернення виконаного за недійсним правочином в розмірі 968 326,00грн. Гаврилюку М.М.; Апеляційним судом Волинської області в позові Гаврилюка М.М. до ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" про стягнення коштів було відмовлено з посиланням на те, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні не був вчинений у такій самій формі, як і договір купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року, на підставі якого виникло зобов'язання, без його нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним правочином (Т. 1 а.с. 126-128).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2015р. рішення Апеляційного суду Волинської області від 12.02.2015р. залишено без змін (Т. 1 а.с. 128-129).

20.05.2015р. ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" та Гаврилюк М.М. уклали угоду про розірвання договору (Т. 1 а.с. 118).

Суд не приймає посилання позивача на постанови Луцького МВ УМВС України у Волинській області про відмову у порушенні кримінальних справ від 11.07.2012р., 19.09.2012р., матеріали перевірок Луцького МВ УМВС України у Волинській області, оскільки обставини, що враховуються судом, мають бути встановлені вироком суду з кримінальної справи.

Решта доводів та заперечень сторін правового значення не мають і висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору при частковому задоволенні позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому витрати в сумі 19 366,52грн. слід віднести на відповідача.

Суд відмовляє у стягненні 359,81грн. витрат, пов'язаних зі сплатою комісії за банківські послуги, оплачені при сплаті судового збору, оскільки останні не відносяться до інших судових витрат в розумінні ст.44 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 216, 232, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" (43020, Волинська область, м. Луцьк, вул. Сагайдачного, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Освіта Плюс» (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, буд. 2, кв. 9, ) 968 326,00 грн., 19 366,52 грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 987 692,52грн.

3. У позові про стягнення 87 149,34грн. річних, 743 570,08грн. інфляційних втрат, 359,81грн. інших витрат відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення

складено 20.11.2015р.

Головуючий суддя С.Т. Філатова

Судді А.М. Кравчук

С.В. Костюк