ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"10" листопада 2015 р. Справа № 911/4277/15

за позовом приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії

України", м. Київ,

до відповідача державного підприємства обслуговування повітряного руху України,

м. Бориспіль

про визнання відсутнім права та визнання зобов'язань припиненими

Суддя О.В. Конюх

представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Федонюк М.І., уповноважений, довіреність від 09.06.2015 № 1.23-37;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" звернувся до господарського суду Київської області з позовом № 0131-10/184 від 15.09.2015 до державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання відсутнім права та визнання зобов'язань припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.01.2014 між державним підприємством обслуговування повітряного руху України (виконавець) та приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (замовник) було укладено договір про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-14, строк дії якого встановлено до 31.12.2014. Так, позивач зазначає, що відповідач безпідставно користується своїм правом на нарахування пені та процентів річних в розмірі, встановленому договором, після закінчення строку його дії, оскільки, на думку позивача, права та обов'язки сторін припинилися у повному обсязі разом із закінченням строку дії договору. У зв'язку із наведеним позивач просить визнати відсутнім у державного підприємства обслуговування повітряного руху України право на нарахування пені та процентів річних в розмірі та на умовах, визначених договором № 6/2-14 від 01.01.2014, та визнати припиненими зобов'язання за вказаним договором.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.09.2015 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 06.10.2015.

Ухвалою від 06.10.2015 розгляд справи було відкладено на 10.11.2015.

10.11.2015 через канцелярію господарського суду Київської області надійшла заява позивача про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що позивач не має можливості надати витребувані ухвалою суду документи та направити у судове засідання свого представника.

Статтею 81 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. На відміну від положень ст. 207 ЦПК України, чинний ГПК України не передбачає можливості залишення позову без розгляду за заявою позивача.

Пунктом 4.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, що при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише у випадку якщо витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті.

Так, оскільки неявка позивача та неподання ним документів не перешкоджають вирішенню даного спору по суті, суд відхиляє вказану заяву позивача.

09.11.2015 через канцелярію господарського суду Київської області надійшов відзив відповідача, в якому він заперечує проти задоволення позову, зазначаючи, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, якими за своєю природою є пеня та відсотки річних, та які можуть нараховуватись у випадку порушення зобов'язань незалежно від факту закінчення строку дії договору.

В судовому засіданні 10.11.2015 представник відповідача надав свої пояснення.

Враховуючи те, що всі особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, що матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, відповідно до права суду, наданого ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши позов приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"), м. Київ (далі по тексту - ПАТ "Авіакомпанія «МАУ»), до відповідача - державного підприємства обслуговування повітряного руху України, м. Бориспіль (далі по тексту - Украерорух), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

01.01.2014 між ДП Украерорух (виконавець) та ПАТ "Авіакомпанія "МАУ" (замовник) було укладено договір про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-14, відповідно до п. 1.1 якого замовник замовляє і зобов'язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов'язання надавати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден. Строк дії договору - по 31.12.2014 (п. 7.1 договору).

Пунктом 2.2.6 договору встановлено обов'язок змовника своєчасно, у строки, визначені цим договором, оплачувати рахунки-фактури виконавця за аеронавігаційне обслуговування.

Строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить десять робочих днів, починаючи від дня отримання його замовником. У разі отримання рахунка-фактури на оплату у неробочий день перебіг зазначеного строку починається з першого робочого дня (п. 3.8 договору).

За будь-який не сплачений у визначений строк рахунок-фактуру замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожний календарний день прострочення. Сторона, яка прострочила виконання грошового зобов'язання, повинна сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від простроченої суми (пункти 4.1, 4.3 договору).

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Статтями 901, 903 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, за період дії договору виконавцем виставлялись рахунки-фактури на оплату послуг, декілька примірників яких містяться в матеріалах справи (останній датований 31.12.2014), до яких, крім вартості послуг, відповідачем вносились пеня, відсотки річних, втрати від інфляції, нараховані у зв'язку із несвоєчасною оплатою рахунків за попередні періоди.

Крім того, відповідач звертався до позивача з претензію № 17.5-207 від 30.06.2015, в якій у зв'язку із порушенням замовником строків оплати послуг просив сплатити пеню, відсотки річних та суму втрат від інфляції за період з жовтня 2014 року по березень 2015 року.

Статтею 509 Цивільного кодексу України, що кореспондується із ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України)

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є шртафними санкціями, а є способами захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Так, у спірному договорі сторони передбачили що у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов'язання замовник сплачує пеню (п. 4.1. договору) та 10 процентів річних (п. 4.3. договору).

За змістом вищезазначених положень законодавства сплата пені та процентів річних за своєю природою не зобов'язанням, а є негативним наслідком порушення основного грошового зобов'язання.

Отже, зі спливом 31.12.2014 строку дії договору № 6/2-14 від 01.01.2014 припинились зобов'язання сторін щодо надання послуг (для виконавця) та прийняття таких послуг (для замовника). Водночас, сплив строку дії договору не впливає на обов'язок замовника оплатити надані та прийняті під час дії договору послуги у строки, визначені договором, а у випадку порушення таких строків - сплатити пеню та відсотки річних, як то передбачено п. 4.1 та п. 4.3 договору.

Вказане узгоджується з положеннями ст. 631 ЦК України, відповідно до якої строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання також і з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання (постанова ВСУ від 23.01.2012 у справі № 37/64).

Враховуючи наведене, відповідач не позбавлений права нараховувати позивачу пеню та відсотки річних у розмірі та в порядку визначеними договором поза строком його дії, а позивач зобов'язаний сплатити суму таких нарахувань, у випадку, якщо мало місце прострочення ним обов'язку зі сплати вартості послуг, наданих та прийнятих під час дії договору.

Відтак, вимоги позивача про визнання відсутнім у державного підприємства обслуговування повітряного руху України права на нарахування пені та процентів річних в розмірі та на умовах, визначених договором № 6/2-14 від 01.01.2014 та про визнання припиненими зобов'язання за вказаним договором є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові приватному акціонерному товариству "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 19.11.2015р.

Суддя О.В. Конюх