КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 910/9948/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 року по справі №910/9948/15 (суддя - Селівон А.М.) повний текст якого складено 08.09.15року.

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайт"

про визнання договору недійсним

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайт" про визнання договору №ЕЛ/01/01/2010 від 01.01.2010 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення положень ст. ст. 207, 241 Цивільного кодексу України, правочин був підписаний з боку позивача керівником Департаменту експлуатації водопровідного господарства ВАТ "АК "Київводоканал" за відсутності належної довіреності на підтвердження повноважень на вчинення відповідних дій від імені позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 р. у справі №910/9948/15 в задоволені позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано відсутністю правових підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015р. у справі №910/9948/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015р. у справі №910/9948/15 передано на розгляд колегії суддів головуючий суддя Тищенко О.В., судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 22.09.2015р. колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Тарасенко К.В. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до провадження та призначено розгляд справи на 20.10.15р.

15.10.2015 представником відповідача через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду було подано клопотання про здійснення технічної фіксації.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 10.11.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 20.08.2015 року у справі № 910/9948/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 10.11.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, натомість від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно було встановлено судом першої інстанції 01 січня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (позивач у справі, сторона 2 - за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ділайт" (відповідач у справі, сторона 1 - за договором) укладено Договір № ЕЛ/01/01/2010 (далі - Договір).

У відповідності до п. 1.1 Договору відповідач надає позивачу послуги щодо розподілу електропостачання фонтанів, що належать позивачу та знаходяться за адресою: м. Київ, Майдан Незалежності, ПТП-1, сектор В, ТВК "Глобус", а позивач приймає надані послуги та оплачує їх, згідно умов цього Договору, з метою забезпечення функціонування належної позивачу інфраструктури.

Розділами 3-7 Договору сторонами узгоджено оплату та порядок розрахунків, форс- мажор, відповідальність сторін та конфіденційність, вирішення спорів та інші умови тощо.

Пунктом 2.1 Договору встановлено строк його дії - 12 місяців.

Згідно п. 2.3 Договору якщо за 15 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна сторона не направить іншій стороні письмового повідомлення щодо розірвання цього Договору, цей Договір вважатиметься продовжений на той самий строк, на тих самих умовах на кожні наступні 12 місяців.

Відповідно до п. 3.1 Договору розмір оплати за надані послуги (відшкодування витрат за спожиту електроенергію стороною 2 визначається згідно показників лічильників № 3938, № 3989, № 3060, згідно тарифів "Київенерго".

Оплата наданих послуг здійснюється згідно актів та відповідних рахунків протягом 5 робочих днів після виставлення рахунку стороні 2 (п. 3.2 Договору).

На виконання умов Договору за період з травня 2010 року по жовтень 2013 року надав позивачу послуги на загальну суму 370 626,48 грн., що підтверджується підписаними представниками сторін та скріпленими печатками товариств актами: від 31.05.2010 року на суму 16 571,53 грн. ; від 30.06.2010 року на суму 16 684,34 грн.; від 31.07.2010 року на суму 16 044,39 грн.; від 31.08.2010 року на суму 18 035,82 грн.; від 30.09.2010 року на суму 15 234,82 грн.; від 31.10.2010 року на суму 16 834,57 грн.; від 31.05.2011 року на суму 20 849,05 грн.; від 30.06.2011 року на суму 16 250,06 грн.; від 31.07.2011 року на суму 13 204,83 грн.; від 31.08.2011 року на суму 15 246,36 грн.; від 30.09.2011 року на суму 16 708,32 грн.; від 31.10.2011 року на суму 15 185,19 грн.; від 30.11.2011 року на суму 2 923,56 грн.; від 31.05.2012 року на суму 10 329,22 грн.; від 30.06.2012 року на суму 13 585,90 грн.; від 31.07.2012 року на суму 13 740,42 грн.; від 31.08.2012 року на суму 13 997,15 грн.; від 30.09.2012 року на суму 16 452,12 грн.; від 31.10.2012 року на суму 13 894,90 грн.; від 31.05.2013 року на суму 16 703,73 грн.; від 30.06.2013 року на суму 13 007,58 грн.; від 31.07.2013 року на суму 14 480,93 грн.; від 31.08.2013 року на суму 14 579,16 грн.; від 30.09.2013 року на суму 16 272,71 грн.; від 31.10.2013 року на суму 13 809,82 грн., належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

У відповідності до умов п. 3.2 Договору відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату, які були направлені останньому листом з описом вкладення та отримані ним 13.01.2015 року.

З огляду на те, що позивач не розрахувався з відповідачем за надані за Договором послуги, ТОВ "Ділайт" звернулось з відповідним позовом про стягнення з ПАТ "АК "Київводоканал" 370 626,48 грн., за результатом розгляду якого рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі № 910/283/15-г позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайт" грошові кошти у розмірі 170 853,64 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22 червня 2015 р. у справі № 910/283/15-г рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року скасовано частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 199 772,84 грн. та задоволено позовні вимоги у повному обсязі, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайт" грошові кошти у розмірі 370 626,48 грн.

Таким чином рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.15 р. та постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.15 р. по справі № 910/283/15-г встановлено факт невиконання ПАТ "АК "Київводоканал" зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати наданих ТОВ "Ділайт" послуг, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсним укладеного між сторонами по справі договору від 01.01.2010р. № ЕЛ/01/01/2010 про надання послуг щодо розподілу електропостачання фонтанів.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Щодо посилання скаржника не недійсність правочину, через укладення договору особою, яка значно перевищила свої повноваження, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином всі обмеження цивільної дієздатності представництва юридичної особи є чинними за умови, якщо юридична особа доведе, що третя особа знала або за всіма обставинами не могла не знати про встановлені обмеження. Третя особа має визнаватись такою, що знала чи за всіма обставинами не могла не знати про обмеження повноважень відповідного представника, коли будуть надані докази, які підтверджують, що третя особа під час вчинення оспорюваного правочину достеменно знала про відсутність у цього представника відповідних повноважень.

За умовами ч.2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.18 того ж Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, оспорюваний Договір від імені позивача було укладено директором Департаменту експлуатації водопровідного господарства ОСОБА_2, який діяв на підставі Положення.

У відповідност до наявної в матеріалах справи копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців станом на 01.01.10 р. щодо Департаменту експлуатації водопровідного господарства ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал", керівником Департаменту на час укладення оскаржуваного Договору значиться ОСОБА_2.

Підпунктом 8.4.1 Положення про Департамент експлуатації водопровідного господарства ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал (в редакції, що діяв на момент підписання договору) визначено, що директор Департаменту діє від імені і за рахунок товариства, здійснює угоди та інші юридичні акти на підставі довіреності, яка надається товариством.

Директор департаменту керує оперативною діяльністю департаменту, включаючи вирішення питань, пов'язаних з укладенням договорів/контрактів/ з урахуванням, що недотримання п. 7.2.7 розділу 7 тягне недійсність договору (п. 8.3 Положення про Департамент).

Зокрема, згідно п. 7.2.7 Положення про Департамент до виключної компетенції Генерального директора товариства належить на власний розсуд затвердження всіх договорів, що перевищують суму, еквівалентну 2000,00 доларів США, укладених директором департаменту.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не було представлено доказів включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей про наявність обмежень керівника Департаменту ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" ОСОБА_2. на час укладення оскаржуваного договору щодо представництва від імені юридичної особи.

Таким чином колегія суддів вважає, що у керівника Департаменту ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" ОСОБА_2 був необхідний обсяг повноважень на підписання спірного правочину.

Крім того, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 10.04.2012 у справі № 2/261, настання наслідків укладання угоди особою, не уповноваженою на це, або з перевищенням повноважень закон ставить у залежність від того, чи було схвалено у подальшому угоду особою, від імені якої її укладено.

Наведена правова позиція в подальшому була втілена в п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", відповідно до якого наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Зазначена правова позиція була відображена в постанові Вищого господарського суду України від 21 січня 2014 року справа № 916/478/13-г, у якій вирішальне значення для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спірного правочину мало саме фактичне доведення подальшого схвалення спірного правочину стороною, при цьому слід зазначити, що дана правова позиція була проаналізована та залишена в силі Верховним судом України 19 серпня 2014 року справа № 3-59гс14.

Як встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами справи, після підписання спірного Договору позивачем було вчинено ряд дій які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі підписання актів до договору № ЕЛ/01/01/2010 від 01.01.2010 щодо отриманих послуг уповноваженими представниками обох сторін, складання податкових накладних за спірний період, в яких відображені господарській операції з контрагентом ПАТ "АК "Київводоканал", часткового перерахування позивачем відповідачеві коштів за договором № ЕЛ/01/01/2010 від 01.01.2010 згідно платіжного доручення від 31.05.2010 року № U636986. із призначенням платежу "відшкодування витрат за спожиту електроенергію дільницею Фонтани в 01.10 р. дог. № ЕЛ/01/01/2010 від 01.01.2010 року та акт № 1 від 31.01.10 року".

Крім того як було зазначено вище, обставини щодо існування між сторонами по справі договірних відносин були встановлені під час розгляду господарської справи № 910/283/15-г за позовом ТОВ "Ділайт" до ПАТ "АК "Київводоканал" про стягнення коштів місцевим господарським судом міста Києва.

Наведені обставини позивачем не заперечуються.

Таким чином колегія суддів вважає, що зазначені дії свідчать про наступне схвалення ПАТ "АК "Київводоканал" спірного Договору, що в силу приписів ст. 241 ЦК України унеможливлює визнання його недійсним.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, проте з урахуванням тої обставини, що судом було достовірно доведено відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, застосування позовної давності в даному випадку є недоречним.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 20.08.2015 року у справі № 910/9948/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9948/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова