ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2015 р. Справа № 917/721/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 25.12.2014 р. № 2-46д ;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4825 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 16.07.15 р. у справі № 917/721/15

за позовом Публічного акціонерного товариства"Укргазвидобування", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект", м. Кременчук Полтавської області

про стягнення 25 925,92 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" про стягнення 25 925 грн. 92 коп., в тому: числі 14583,33 грн. пені та 11342,59 грн. штрафу за порушення умов укладеного між сторонами договору про надання послуг від 24.01.2013 р. № 29/13 ( в редакції додаткової угоди № 1 від 30.12.2013 р.).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16 липня 2015 року у справі № 917/721/15 (суддя Бунякіна Г.І.) позов задоволено.

З відповідача на користь позивача стягнуто 14 583,33 грн. пені, 11 342,59 грн. штрафу та 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач подав на вказане рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на недослідження господарським судом першої інстанції тих обставин, що ненадання відповідачем послуг за Договором про надання послуг від 24.01.2013 р. № 29/13 (в редакції додаткової угоди № 1 від 30.12.2013 р.) на суму 162037,05 грн. обумовлено неоплатою позивачем послуг, отриманих за Договором по акту здачі-приймання № 3 від 29 грудня 2014 року на суму 68301,10 грн., знаходженням коштів відповідача у період з листопада 2013 року по вересень 2014 року під арештом та неплатоспроможністю його контрагентів за іншими договорами, які виконуються за державні кошти.

Представник позивача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.Зазначає, що господарський суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права.

Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, у зв'язку з чим справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено господарським судом першої інстанції, між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Легбудпроект" 24.01.2013 року було укладено Договір № 29/13 щодо надання послуг з технічного обслуговування і ремонту баків, резервуарі та контейнерів металевих (послуги з проведення зачистки, видалення осаду з його подальшою утилізацією та тарування резервуарів та ємностей для зберігання ПММ), згідно з предметом якого (п. 1.1. Договору) відповідач (виконавець) зобовязався за завданням позивача (замовника) надати послуги з технічного обслуговування і ремонту баків, резервуарів та контейнерів металевих, послуги з проведення зачистки, видалення осаду з його подальшою утилізацією та тарування резервуарів та ємностей для зберігання паливно-мастильних матеріалів (послуги), а замовник прийняти і оплатити такі послуги.

При цьому сторони узгодили, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2013 року, а в частині розрахунків до повного виконання зобовязань між ними (п. 10.1 договору).

Додатковою угодою № 1 від 30.12.2013 року внесено зміни до п. 5.1. зазначеного Договору і викладено його в новій редакції: «Термін надання послуг-до 31.12.2014 р.», а також до пункту 10.1. Договору і викладено його у новій редакції: "договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині розрахунків до повного виконання зобовязань сторонами" (п. 2 додаткової угоди).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 1 та п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

З наявних у матеріалах справи доказів, а саме актів здачі-приймання наданих послуг, останній надав позивачу- ПАТ "Укргазвидобування" послуги на загальну суму 134 962,03 грн. (акт № 1 від 03.09.2013 р. 39 372,83 грн., акт № 2 від 30.12.2013 р. - 27 288,10 грн., акт № 3 від 29.12.2014 р. - 68 301,10 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору № 29/13 від 24.01.2013 року вартість послуг визначається на підставі зведеного кошторису і калькуляції, що є невідємною частиною Договору та складає 296 999,08 грн.

Відтак, відповідачем не надано передбачених Договором послуг з технічного обслуговування і ремонту баків, резервуарів та контейнерів металевих (послуги з проведення зачистки, видалення осаду з його подальшою утилізацією та тарування резервуарів та ємностей для зберігання ПММ на суму 162 037,05 грн.

Зазначений факт не заперечується відповідачем.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалося вище, сторони в п. 5.1. Договору узгодили термін надання послуг -31.12.2014 року.

Оскільки відповідач не виконав зобов'язання з надання послуг на суму 162 037,05 грн., строк якого настав 31.12.2014 р. , він є боржником, що прострочив виконання зазначеного зобовязання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 7.2.2 Договору № 29/13 від 24.01.2013 року за порушення строків виконання зобовязань по наданню послуг виконавець сплачує пеню у розмірі 0,1 % від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцяти) днів додатково сплачуєш траф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Зазначена в п. 7.2. Договору як пеня штрафна санкція у розмірі 0,1 % від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення не підпадає під визначення таких видів неустойки як пеня та штраф, зокрема на відміну від штрафу нараховується у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання та на відміну від пені вказане нарахування здійснюється за прострочення виконання негрошового зобовязання.

Колегія суддів зазначає, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобовязань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленого статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору та можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, окрім випадків, коли в цих актах прямо вказано на заборону такого відступлення.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 22.11.2010 р. у справі № 14/80-09-2056.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Оскільки, як зазначалось вище, сторони в п. 5.1. Договору узгодили термін надання послуг - 31.12.2014 року, а відповідач не надав послуги на суму 162 037,05 грн., початок прострочення відповідача з виконання вказаного обовязку розпочався з 01.01.2015 р.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зважаючи на наведені обставини та норми, позивачем правомірно нараховано передбачені пунктом 7.2.2 Договору штрафні санкції -14583,33 грн. пені та 11 342,59 грн. штрафу за період прострочення з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи, у звязку з чим підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на недослідження господарським судом першої інстанції тих обставин, що ненадання відповідачем послуг за Договором про надання послуг від 24.01.2013 р. № 29/13 ( в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.12.2013 р.) на суму 162037,05 грн. обумовлено неоплатою позивачем послуг, отриманих за Договором по акту здачі-приймання наданих послуг № 3 від 29 грудня 2014 троку на суму 68301,10 грн., знаходженням коштів відповідача у період з листопада 2013 року по вересень 2014 року під арештом та неплатоспроможністю його контрагентів за іншими договорами, які виконуються за державні кошти.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що

у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав позовну заяву (докази отримання на а.с. 5, 6) та ухвалу господарського суду першої інстанції від 06.04.2015 р., якою його було повідомлено про час та місце розгляду справи та запропоновано в термін не пізніше 24.04.2015 р. подати суду та позивачу документально підтверджений відзив на позов, докази сплати спірної суми чи докази в спростування щодо необхідності її сплати. Представник відповідача був пристуній в судовому засіданні 21.05.2015 р., в якому розгляд справи було відкладено за його клопотанням та продовжено за клопотанням обох сторін строк розгляду справи.

Тобто господарський суд першої інстанції створив відповідачу всі необхідні умови для здійснення ним своїх прав щодо встановлення фактичних обставин справи, формулювання своєї позиції по справі та надання доказів в її обґрунтування (ст. ст. 4-3, 22 ГПК України).

Проте відповідач не надав суду першої інстанції відзиву на позов або будь-яких пояснень по справі чи доказів стосовно несплати позивачем частини послуг, на яку він посилається в апеляційній скарзі.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Натомість в заявленому суду першої інстанції клопотанні про відкладення розгляду справи (а.с. 41-42) відповідач взагалі не посилався на те, що невиконання ним своїх зобовязань за Договором в частині надання послуг на суму 162 037,05 грн. обумовлено нездійсненням позивачем оплат за Договором, а навпаки зазначив, що вказані послуги не були надані не з його вини, а в силу обєктивних причин ( накладення арешту на грошові кошти відповідача у період з квітня 2014 рокувересень 2014 року, неплатоспроможність контрагентів за договорами про закупівлю робіт за державні кошти, невиконання банком договору на розрахункове-касове обслуговування). Посилаючись на ці обставини, відповідач у зазначеному клопотанні вказав на те, що він не відмовляється від взятих на себе зобовязань і надасть послуги в повному обсязі одразу після припинення негативних факторів, що унеможливлюють їх надання.

Таким чином, відповідач всупереч статей 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, не посилаючись при розгляді справи в суді першої інстанції на обставини ненадання ним послуг за договором через несплату позивачем частини вже наданих послуг, не надаючи будь-яких доказів щодо цього та зазначаючи інші причини невиконання своїх обовязків, безпідставно вказує в апеляційній скарзі на недослідження такої обставини господарським судом першої інстанції.

Окрім цього, обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування апеляційної скарги навіть в разі їх доведеності не можуть бути підставою для звільнення його від передбаченої договором відповідальності за невиконання послуг за Договором.

Згідно з ч.1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов"язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання звільняється від відповідальності за порушення зобовязання , якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязань, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобовязань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобовязання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, обставини, на які посилається відповідач, а саме: відсутність грошових коштів для виконання відповідачем свого зобовязання, невиконання його контрагентами за іншими договорами своїх зобовязань, не вважаються випадком, тобто порушенням зобовязання за відсутності вини, а отже ці обставини виключають звільнення останнього від відповідальності.

Окрім цього, навіть в разі доведеності обставини несплати позивачем послуг, отриманих по акту здачі-приймання наданих послуг № 3 від 29 грудня 2014 року на суму 68301,10 грн., така обставина також не може свідчити про відсутність вини відповідача у невиконанні своїх зобовязань з надання послуг на суму 162 037,05 грн. та відповідно про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати неустойки, передбаченої п. 7.2.2 Договору

Відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

З наведених норм вбачається, що підставою для правомірної відмови сторони від виконання свого обовязку за договором чи зупинення його виконання є невиконання іншою стороною свого передуючого обовязку, яким обумовлено виконання першого.

При цьому акт реалізації вказаних прав на відмову від виконання обовязку чи зупинення його виконання відповідає ознакам одностороннього правочину, у звязку з чим повинен відповідати за формою загальним вимогам до його форми.

Виходячи з пункту 4.1. Договору, який передбачає проведення розрахунків Замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця протягом 30 банківських днів після надання послуг на підставі підписаного сторонами акта здачі приймання наданих послуг, передуючим обовязком є обовязок Виконавця надати послуги, за яким слідує виконання Замовником свого обовязку з їх оплати.

Окрім цього обовязок Виконавця з надання послуг Договором та чинним законодавством не поставлено в залежність від здійснення оплати за вже надані послуги. Договором не передбачено здійснення Замовником попереднього фінансування витрат Виконавця на надання послуг.

До того ж сума, на яку відповідачем не надано послуги за Договором - 162 037,05 грн., кількісно не відповідає сумі отриманих позивачем послуг по акту здачі-приймання наданих послуг № 3 від 29 грудня 2014 року -68301,10 грн, тобто є значно більшою цієї суми, що додатково до вищенаведеного вказує на відсутність обумовленості невиконання відповідачем свого обовязку за Договором від здійснення позивачем оплати за вищенаведеним актом здачі-приймання послуг.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку господарського суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 33, 43, 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.07.2015 р. у справі № 917/721/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 12.11.15 р.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Тарасова І. В.