ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.11.15р. Справа № 904/8797/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000", м. Дніпропетровськ

до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ

про стягнення 89 246 грн. 10 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № б/н від 05.01.15р.;

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 105/10/04-36-10-0610 від 13.01.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" звернулося до господарського суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.10.2015р. № 999, просить стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області заборгованість в розмірі 89 246 грн. 10 коп., з яких: 53 229 грн. 50 коп. - сума основного боргу, 4 243 грн. 76 коп. - 3% річних, 31 772 грн. 84 коп. - інфляційні втрати, відповідно умов договору про постачання товарів від 26.12.2012р. № 404372, а також покласти на відповідача судові витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп. та вартості правової допомоги адвоката в сумі 15 720 грн. 81 коп.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов'язань в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов підтвердив наявність договірних відносин між сторонами, отримання поставленого позивачем товару та несвоєчасну оплату його вартості, але зазначив, що оплата не була проведена своєчасно не з вини відповідача, оскільки ГУ ДФСУ у Дніпропетровській області є лише розпорядником бюджетних коштів, оскільки здійснює бюджетні зобовязання на підставі затвердженого розпорядником кошторису, за дорученням якого Державна казначейська служба України здійснює платежі. Так, згідно затвердженого кошторису на 2012 рік, відповідач мав відповідні кошти на рахунку та надав усі необхідні документи до КУ ДКСУ у Дніпропетровській області з метою здійснення оплати за отриманий товар. В подальшому, кошториси на 2013 та 2014 роки не передбачали кошти на видатки за „Придбання обладнання і предметів довгострокового користування. Лише кошторисом на 2015р. та планом асигнувань загального бюджету на 2015 рік передбачені кошти на відповідні видатки в сумі 115 100 грн. 00 коп. Просив в позові відмовити.

29.10.2015р. відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

За приписами ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Господарський суд відмовляє в задоволенні поданого відповідачем клопотання за відсутності підстав для залучення до участі у справі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалися перерви з 20.10.2015р. по 29.10.2015р., з 29.10.2015р. по 17.11.2015р.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

встановив:

26.12.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" (постачальник) та Державною податковою службою у Дніпропетровській області, правонаступником якої є Головне управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області (замовник) укладений договір про постачання товарів № 404372 (надалі - Договір), відповідно до умов якого, постачальник зобовязується поставити та передати замовнику обладнання згідно специфікації (далі - товар), а замовник зобовязується прийняти товар та оплатити його вартість згідно із умовами цього ОСОБА_3 (п. 1.1 ОСОБА_3).

За умовами п. 8.1 ОСОБА_3 цей Договір набирає сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині взаємних зобовязань сторін за ОСОБА_3 до повного їх виконання.

Згідно п. 2.2 ОСОБА_3 загальна вартість цього ОСОБА_3 складає 53 229,50 грн., в тому числі ПДВ 20% - 8 871,58 грн.

Відповідно п. 2.3 ОСОБА_3 замовник проводить оплату у розмірі 100% від суми, наведеної у п. 2.2 цього ОСОБА_3, прямим банківським переказом на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 банківських днів від дати повної поставки постачальником товару у разі наявності коштів на реєстраційному рахунку замовника.

На виконання умов ОСОБА_3 позивач поставив відповідачу товар належної якості та в узгодженій кількості на загальну суму 53 229 грн. 50 коп., який був прийнятий відповідачем, що підтверджується видатковою накладною № R-404372 від 26.12.2012р. (а.с. 13).

Відповідач, в порушення умов ОСОБА_3 свої зобовязання по повній та своєчасній оплаті не здійснив, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 53 229 грн. 50 коп.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 4 243 грн. 76 коп. за період з 04.01.2013р. по 31.08.2015р. та інфляційне збільшення в розмірі 31 772 грн. 84 коп. з січня 2013р. по червень 2015р.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із претензією від 04.08.2015р. № 227, в якій вимагав оплатити вартість поставленого товару в сумі 53 229 грн. 50 коп., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Заборгованість відповідача підтверджується: ОСОБА_3 з додатками, рахунком, виставленим до сплати відповідачу, видатковою накладною, довіреністю на отримання товару, обґрунтованим розрахунком суми позову тощо.

На час розгляду справи відповідачем до матеріалів справи долучене платіжне доручення № 1710 від 05.11.2015р. про сплату основного боргу у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки товару, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Згідно приписів ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України, цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст.ст. 9, 16, 549-551, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 216-220 та 230-232 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі, стягнення збитків та застосування штрафних санкцій.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи викладене, та перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що розрахунок 3% відповідає вимогам чинного законодавства.

Одночасно, суд враховує, що за приписами п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.13р. № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При здійсненні розрахунку інфляційних позивачем не включено до періоду, за який нараховуються інфляційні втрати, місяці, в яких індекс інфляції становив менше одиниці. У звязку із чим судом було перевірено наданий розрахунок та встановлено, що розмір інфляційних за період з лютого 2013р. по червень 2015р. є більшим, ніж заявлено позивачем. Разом з тим, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Предявлення вимог в меншому розмірі є правом позивача. Враховуючи викладене, суд розглядає вимоги про стягнення інфляційних втрат в заявленому позивачем розмірі.

Водночас, відповідачем до матеріалів справи надані докази на підтвердження погашення відповідачем основної заборгованості перед позивачем в сумі 53 229 грн. 50 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду, тому грошові зобовязання відповідача у вказаній сумі в силу положень ст. 202 Господарського кодексу України, на час розгляду справи судом є припиненими, а тому між сторонами відсутній предмет спору щодо стягнення цих грошових коштів і провадження у справі в цій частині підлягає припиненню, згідно приписів ст. 80 ч.1 п.1-1 Господарського процесуального кодексу України.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені ОСОБА_3 майново-господарські зобовязання перед позивачем з оплати поставленого на його замовлення товару, чим порушив умови укладеного із позивачем ОСОБА_3 та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 31 772 грн. 84 коп. індексу інфляції та 4 243 грн. 76 коп. 3% річних є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідача на той факт, що основною причиною виникнення кредиторської заборгованості є затримка у проведенні платежів органами Державної казначейської служби України, суд зазначає, що за змістом положень ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відтак, відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилось відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Водночас, оскільки позивачем при зверненні до суду із даним позовом зайво сплачені 487 грн. 38 коп. судового збору, за приписами п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, вказана сума підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду., у разі подання відповідного клопотання.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 15 720 грн. 81 коп., які позивач просить покласти на відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані копії договору про надання правової допомоги в господарському процесі від 07.06.2015р., платіжного доручення № 4452 від 19.08.2015р., свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю тощо.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на адвокатські послуги в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Сімферопольська, б. 17-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, б. 2. корп. 12, ) 31 772 грн. 84 коп. (тридцять одну тисячу сімсот сімдесят дві грн. 84 коп.) індексу інфляції, 4 243 грн. 76 коп. (чотири тисячі двісті сорок три грн. 76 коп.) 3% річних, 5 000 грн. 00 коп. (пять тисяч грн.. 00 коп.) витрат на послуги адвоката, 1 338 грн. 69 коп. (одну тисячу триста тридцять вісім грн. 69 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог провадження у справі припинити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя ОСОБА_4

Повне рішення складено 23.11.15р.