ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа № 914/3403/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання: Ляпінському В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Західного регіону України, за № 10/2/3-707вих.15 від 08.10.15

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.09.15

у справі № 914/3403/15

за позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі: позивача-1 Міністерства оборони України, м. Київ

позивача-2 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Яворів

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Київстар, м. Київ

про визнання недійсним укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району та ОСОБА_2 акціонерним товариством Київстар договору № 12 від 01 листопада 2010р.

за участю представників:

від прокуратури ОСОБА_3 - прокурор;

від позивачів та відповідача: не зявились;

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.09.15 у справі № 914/3403/15 (суддя Сухович Ю.О.) відмовлено заступнику військового прокурора Західного регіону України у відстроченні сплати судового збору до прийняття місцевим господарським судом рішення по суті. Позовну заяву заступника військового прокурора Західного регіону України повернуто без розгляду.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що прокурором не надано підтвердження підстав для представництва позивачів в суді, наведені прокурором у позовній заяві обставини є недоведеними належними доказами.

Окрім цього, в порушення вимог ч.1 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» заступник військового прокурора не просив суд попередньо підтвердити наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді .

Крім цього, судом зроблено висновок, що звернення заступника прокурора в інтересах Яворівської КЕЧ району не відповідає, ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», відповідно до якої не допускається здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі державних компаній.

Також, прокурором не подано доказів сплати судового збору та доказів надіслання апеляційної скарги позивачам, а докази надіслання апеляційної скарги відповідачу подані в копіях.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду Заступником військового прокурора подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу про повернення позовної заяви без розгляду скасувати, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

26 жовтня 2015 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому він просить залишити ухвалу місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому, прокурор зазначає про незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали суду.

Позивачі участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини не явки суду не повідомили.

Щодо цього колегія суддів зазначає, що враховуючи те, що ухвалою суду від 10.11.15 участь представників сторін обов'язковою не визнавалась, у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду ухвали в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача у судовому засіданні 29.10.15 та у відзиві на апеляційну скаргу навів свої доводи та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні прокурора та представника відповідача у судовому засіданні 29.10.15, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, повертаючи позовну заяву прокурора на підставі п. 1 ст. 63 ГПК України без розгляду, місцевим господарським судом зроблено висновок, що прокурором не надано підтвердження підстав представництва позивачів у суді. Крім того, судом зазначено, що прокурором не визначено в чому полягає порушення інтересів держави та не наведено жодних обставин представництва прокурором згідно з ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» відповідно до якої не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. Також, місцевим господарським судом зазначено, що зі змісту позовної заяви неможливо визначити в чому саме полягає інтерес держави, оскільки прокурор не наводить жодних обставин та підстав необхідності такого представництва. А відтак, місцевий господарський суд зробив висновок, що позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати, тобто не уповноваженою особою

З таким висновком суду, апеляційна інстанція не погоджується, виходячи з наступного.

Підставою повернення позовної заяви згідно п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України є підписання позовної заяви особою, яка немає права її підписувати, або особи, посадове становище якої не вказано.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень, зазначає про це у позовній заяві.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві (Постанова Пленуму ВГС України № 7 від 23.03.12 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам»).

У випадку неправильного визначення прокурором позивача, або органу, уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду (п. 3 Постанови Пленуму ВГС України № 7 від 23.03.12 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам»).

Як вбачається із позовної заяви, прокурор заявляє вимогу визнати недійсним договір № 12 від 01.11.2010 року, який укладено між Яворівською КЕЧ району та ПАТ Київстар та зобовязати ПАТ Київстар усунути перешкоди в користуванні Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району нерухомим майном будівлею № 21 військового містечка № 41 по вул.. Яворівська, 32, смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, шляхом демонтажу контейнера з телекомунікаційним обладнанням антенно-фідерних пристроїв.

Підставою заявленого позову, прокурор вказує не те, що оспорюваний договір про надання послуг укладено з порушенням законодавства, а саме, як зазначає прокурор фактично має місце встановлення базової станції стільникового звязку на території та на обєктах майна, що перебуває на балансі Яворівської КЕЧ району, тобто використання майна Міністерства оборони України для розміщення станції стільникового звязку.

Таке використання здійснюється відповідачем без погодження у встановленому законом порядку із власником нерухомого майна, без проведення будьяких конкурсів, здійснення експертної оцінки майна та отримання відповідного дозволу Фонду Державного майна України.

Оспорюваний договір про надання послуг є фактично договором оренди нерухомого майна, а отже удаваним і приховує інший правочин.

Отже, на думку прокурора, спірний правочин укладено з порушенням вимог закону, а тому такий порушує інтереси держави в особі органу, якому законом надано повноваження управляти майном - Міністерству оборони України.

Частиною 1 Статті 23 Закону України Про прокуратуру в редакції Закону України від 14.10.2014р. № 1697-VIII, зі змінами від 02.07.2015р. визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про оборону» Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Серед функцій вказаного органу згідно із Законом є здійснення управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Оскільки підставою заявленого позову, прокурор вказує на те, що військове майно передано для використання без дозволу Міністерства оборони України, в порушення Закону України «Про правовий режим майна у збройних Силах України», без проведення конкурсу, без погодження з Фондом Державного Майна України, то такий договір завдає шкоди інтересам держави в особі Міністерства оборони України, колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду щодо невірного визначення прокурором органу, уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах є невірним.

Щодо визначення прокурором іншого позивача Яворівської КЕЧ району, то судова колегія зазначає, що відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором). Виняток можуть становити випадки, коли однією з сторін є названий орган (установа, організація); у такому разі відповідачем визначається друга сторона.

Як вбачається з договору № 12, який є предметом оскарження, виконувачем послуги (сторона договору) є Яворівська КЕЧ району, яка згідно свідоцтва про реєстрацію, є субєктом господарської діяльності у Збройних Силах України з ідентифікаційним кодом в ЄДРПОУ.

Отже, Яворівська КЕЧ району вірно визначена прокурором в позовній заяві позивачем, оскільки територія військового містечка № 21, яка надається згідно умов договору відповідачу для розміщення майна, закріплена за КЕЧ згідно схеми розміщення майна (додаток № 3 до договору).

Крім того, в позовній заяві прокурор зазначає, що позивачі не здійснюють захист інтересів держави, а тому дану обставину прокурором визначено як підставу для реалізації повноважень прокурора предявленням позову в інтересах держави.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 року "У справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді)" визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до статей 1 та 2 ГПК України прокурор має право звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів держави, що відповідає також положенням статей 15 та 16 ЦК України щодо підстав судового захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи, зокрема, шляхом визнання права власності та витребування майна.

Заступник військового прокурора Західного регіону України, підписуючи позовну заяву діяв в межах повноважень, наданих йому п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 2, 29, 54 ГПК України.

Разом з тим, висновок місцевого господарського суду, що прокурором не визначено інтереси держави, не наведено обставин на здійснення представництва є невірним, оскільки прокурор здійснює представництво в суді відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, колегія Львівського апеляційного господарського суду не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо недопустимості прокурором представництва в інтересах державних компаній згідно вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки згідно з ст. 10 ЗУ «Про оборону» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та не відноситься до державних компаній.

Щодо покликання місцевого господарського суду на неподання прокурором доказів сплати судового збору і як наслідок повернення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ст. 63 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст. 8 Закону України Про судовий збір, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

В обґрунтування клопотання про відстрочення судового збору прокурор посилався на те, що Законом України Про Державний бюджет України на 2015 рік видатків на сплату прокурорами судового збору не передбачено і відповідне фінансування органами прокуратури не здійснювалося. В підтвердження зазначеної обставини, прокурором подано довідку Військової прокуратури Західного регіону України №18/2-161вих15 від 17.09.15.

Разом з цим, відмовляючи в задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору, місцевим господарським судом не надано належної оцінки вказаному доказу, та не обґрунтовано, чому він не може вважатися належним доказом для підтвердження важкого матеріального становища особи заявника.

Крім цього, суд першої інстанції послався на п. 3 Постанови Пленуму №7 від 21.02.2013р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України яким передбачено, що оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Таким чином, вказаний пункт постанови стосується вирішення питання про звільнення від сплати судового збору, тоді як прокурором подано клопотання про його відстрочення, з належним обгрунтуванням причин неможливості сплати судового збору.

Щодо посилання місцевого господарського суду на подання прокурором в порушення вимог закону копії документів, що підтверджують надіслання позовної заяви відповідачу, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. ст. 64-65 ГПК України суддя в порядку підготовки справи до розгляду витребовує від сторін належні докази (п. 4 ст. 65 ГПК України), а тому суд першої інстанції не був позбавлений можливості витребувати оригінал зазначеного доказу.

З врахуванням наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу обґрунтованою, у звязку з чим оскаржена ухвала підлягає скасуванню, а справа передачі на розгляд до місцевого господарського суду.

Суд апеляційної інстанції також вважає за доцільне зазначити, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення (ч. 1 ст. 56 ГПК України).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, стосовно того, що прокурором не подано доказів надіслання позовної заяви позивачам у справі, що є підставою для повернення позовної заяви.

Разом з цим, дана обставина не спростовує доводів, неправомірності обставин, які зазначені місцевим господарським судом як підстава повернення позовної заяви, що виключає можливість залишення оскарженої ухвали без змін.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ухвалою апеляційного суду від 19.10.15 прокурору відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Разом з цим, відповідно до п. 4.8 Постанови Пленуму ВГС України № 7 від 21.02.13 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч. 7 ст. 106 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК України. Таким чином, розподіл сум судового збору, які підлягали сплаті під час подання апеляційної скарги та були відстрочені судом апеляційної інстанції належить розподілити місцевому господарському суду за результатами розгляду спору відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Першого Заступника військового прокурора Західного регіону України - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.09.15 у справі № 914/3403/15 скасувати.

3. Справу № 914/3403/15 передати на розгляд Господарського суду Львівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст. ст. 109, 110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.11.15

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Гриців В.М.

суддя Давид Л.Л.