номер провадження справи 10/94/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015 Справа № 908/2507/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Координатор, м. Запоріжжя

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 підприємство «Український інститут по проектуванню металургійних заводів», м. Дніпропетровськ

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет», м. Харків

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Веза-Україна», м. Харків

про стягнення 220 462, 99 грн.

Колегія суддів господарського суду Запорізької області:

головуючий суддя Алейникова Т.Г.,

судді Колодій Н.А., Серкіз В.Г.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_2, на підставі довіреності б/н від 18.05.2015р.;

від відповідача ОСОБА_3, на підставі довіреності № 20-441 від 13.08.2015р.;

від третіх осіб 1, 2, 3 не зявились.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Координатор, м. Запоріжжя з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя про стягнення заборгованості в розмірі 220 462,99 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14.04.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2507/15-г, справі присвоєно номер провадження 10/94/15, справу призначено до розгляду на 20.05.2015р. У звязку з перебуванням судді Алейникової Т.Г. у службовому відрядженні розгляд справи було перенесено на 08.06.2015р. На підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у судовому засіданні було оголошено перерву до 09.06.2015р.

Ухвалою господарського суда Запорізької області від 09.06.2015р. у справі № 908/2507/15-г на підставі ст. 27 ГПК України до участі у справі залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 підприємство «Український інститут по проектуванню металургійних заводів», Приватне акціонерне товариство «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет», Товариство з обмеженою відповідальністю «Веза-Україна». На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва до 22.06.2015р.

У звязку з специфікою спору, необхідністю додаткового зясування обставин справи, розпорядженням керівника апарату господарського суду Запорізької області від 22.06.2015 р. справу передано на розгляд колегії суддів господарського суду Запорізької області у складі: головуючий суддя Алейникова Т.Г., судді Кагітіна Л.П., Мойсеєнко Т.В.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Запорізької області від 19.08.2015р., у звязку з відпусткою судді Мойсеєнко Т.В., справу передано на розгляд колегії суддів господарського суду Запорізької області у складі: головуючий суддя Алейникова Т.Г., судді Кагітіна Л.П., Колодій Н.А.

У звязку з клопотанням відповідача про зміну найменування, проведено зміну найменування відповідача по справі з Відкритого акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та розгляд справи перенесено на 28.09.2015р.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Запорізької області від 28.09.2015р., у звязку з відпусткою судді Кагітіної Л.П., справу передано на розгляд колегії суддів господарського суду Запорізької області у складі: головуючий суддя Алейникова Т.Г., судді Колодій Н.А., Серкіз В.Г.

Представник позивача у судовому засіданні 09.11.2015р. підтримав свої вимоги, надав суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та клопотання позивача про проведення судової експертизи, слухання справи було відкладено на 19.11.2015 р.

У судовому засіданні 19.11.2015 р. позивачем надано доповнення до клопотання про призначення судової експертизи згідно якого позивач просить призначити судову комплексну економічну та будівельно-технічну експертизу.

Розглянувши заявлене клопотання суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.

Як зазначається в п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не віднесено до їх компетенції.

У клопотанні про призначення судової експертизи позивач пропонує поставити на вирішення експерта питання: чи знаходиться на території відповідача обладнання, що поставлене згідно видаткових накладних № 3005-2 від 30.05.2012 р., № 0706-1 від 07.06.2012 р., № 0706-2 від 07.06.2012 р., № 1506-1 від 15.06.2012 р., № 2006-1 від 20.06.2012 р. Підтвердження (спростування) факту знаходження обладнання на території підприємства відповідача не входить до предмету судової будівельно-технічної експертизи та не може розглядатися як судова експертиза в розумінні статті 1 Закону України "Про судову експертизу".

Таким чином, у даному випадку наразі відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях, а у суду відсутні підстави для призначення у справі судової експертизи.

У судовому засіданні 19.11.2015р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги, викладені у тексті позовної заяви, мотивовані наступним:

В період з 30.05.2012 р. по 20.06.2012 р. позивач поставив, а відповідач прийняв обладнання згідно видаткових накладних №№ 3005-2 від 30.05.2012 р. на суму 6 949, 99 грн.; 0706-1 від 07.06.2012р. на суму 51 012,00 грн.; 0706-2 від 07.06.2012р. на суму 94 392,00 грн.; 1506-1 від 15.06.2012р. на суму 55 482,00 грн.; 2006-1 від 20.06.2012р. на суму 12 627,00 грн. , а всього на загальну суму 220 462,99 грн.

Як на нормативне обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на ст.ст. 692, 526, 530, 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши у письмовому відзиві, що вказані видаткові накладні оформлено з порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999р. та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., у звязку з чим, вони не можуть розглядатися як належні докази здійснення господарської операції.

Згідно ч. 2 ст. 207, ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю та скріплюється печаткою.

Додані до позову копії видаткових накладних не містять жодних даних, які можуть ідентифікувати уповноважену особу, яка нібито отримала обладнання та підписала видаткові накладні з боку відповідача, а саме: відомості про прізвище, імя та по-батькові, посаду, особи, що їх підписала; будь-які позначки (печатки, штампи) складу підприємства відповідача; відомості про номер та дату довіреності чи іншого документу, на підставі яких було отримано товарно-матеріальні цінності та здійснювалася господарська операція.

Відповідач також вважає, що видаткові накладні позивача не є достатніми доказами вчинення сторонами правочину та приймання уповноваженою особою відповідача номенклатури обладнання за цими накладними, а тому, не можуть вважатися первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують факт здійснення господарської операції.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд визнав представлені сторонами документи достатніми для розгляду справи по суті.

За письмовим клопотанням відповідача здійснювалася технічна фіксація судового розгляду справи за допомогою програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до статті 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати:

- безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність;

- з акту управління господарською діяльністю;

- з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

- внаслідок заподіяння шкоди субєкту або субєктом господарювання, придбання або збереження майна субєкта або субєктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

- у результаті створення обєктів інтелектуальної власності та інших дій субєктів а також внаслідок подій, з якими закон повязує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільна права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обовязків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

Зі змісту ст. 207 ЦК України слідує, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів звязку.

Позивач стверджує, що у період з 30.05.2012 р. по 20.06.2012 р. на адресу відповідача ним було поставлено обладнання на загальну суму 220 462, 99 грн., яке відповідач прийняв згідно наступних видаткових накладних на загальну суму 220 462, 99 грн., а саме:

- 30.05.2012р. за видатковою накладною № 3005-2 поставлено дросель клапан ДКСк D250 у кількості 2 шт., дросель клапан ДКСк D160 у кількості 8 шт., дросель клапан ДКСк D180 у кількості 1 шт., дросель клапан ДКСк з двома перехідниками D 125 D 150 у кількості 3 шт., вентилятор із зворотнім клапаном d 100 Силента-М у кількості 2 шт. на загальну суму 6 949,99 грн.;

- 07.06.2012р. за видатковою накладною № 0706-1 поставлено шафу ШАСУ-АВО-2,2 (АВО-52), шафу ШАСУ-АВО-2,4 (АВО-52), шафу ШАСУ-АВО-2,5 (АВО-52), шафу ШАСУ-АВО-2,1 (АВО-52) на загальну суму 51 012,00 грн.;

- 07.06.2012р. за видатковою накладною № 0706-2 поставлено агрегат АВО-К-52В1 вибухозахисний у кількості 12 шт. на загальну суму 94 392,00 грн.;

- 15.06.2012р. за видатковою накладною № 1506-1 було поставлено AirMate-849 у кількості 2 шт., комплект автоматики (бл/3 14376б), фільтр кишеньковий 287х287х250/3G3 у кількості 20 шт., фільтр кишеньковий 570х325х360/5G4 у кількості 10 шт. на загальну суму 55 482,00 грн.;

- 20.06.2012р. за видатковою накладною № 2006-1 було поставлено AirMate-2000 (б/3 14376б) на загальну суму 12627,00 грн.

Оскільки строк оплати за товар сторонами узгоджений не був, 19.01.2015р. позивач направив відповідачу письмову вимогу щодо оплати вартості обладнання, яку відповідач залишив без відповіді.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У даному випадку передача обладнання за накладними може кваліфікуватися як вчинення сторонами угоди купівлі-продажу за умови їх належного оформлення на підставі доручень.

Так, відповідно до пункту 11 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості, затвердженої постановою Держарбітражу при ОСОБА_4 СРСР № П-6 від 15.06.1965 р., приймання товарів мають право здійснювати працівники отримувача (покупця), уповноважені на це керівництвом підприємства-отримувача, і ці працівники повинні відноситись до категорії матеріально-відповідальних осіб. Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців).

Довіреність на одержання цінностей є документом, що фіксує рішення керівництва підприємства-одержувача про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено інший первинний документ накладну-вимогу, товарно-транспортну накладну, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-XIV з наступними змінами та доповненнями підтвердження здійснення господарської операції відбувається на підставі первинних документів, які містять у собі відомості про господарську операцію. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобовязань та фінансових результатів.

Отже, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи одержує товарно-матеріальні цінності підтверджується відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Дослідивши надані позивачем видаткові накладні №№ 3005-2 від 30.05.2012р., 0706-1 від 07.06.2012р., 0706-2 від 07.06.2012р., 1506-1 від 15.06.2012р., 2006-1 від 20.06.2012р., суд встановив, що вони не містять інформації щодо посади і прізвища особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача, печатки підприємства, посилань на дату на номер довіреності чи іншого документа на право отримання товарно-матеріальних цінностей від імені відповідача, що суперечить приписам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-XIV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку і, відповідно позбавляє зазначені видаткові накладні доказової сили.

Таким чином, видаткові накладні позивача не можуть вважатися первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують факт здійснення господарської операції.

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги, що довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей за спірними накладними, матеріали справи не містять, а факт отримання обладнання відповідачем за цими накладними позивачем не доведено, оскільки накладні взагалі не містять жодних посилань на довіреності, на підставі яких нібито отримано обладнання, а також не містять обов'язкових реквізитів, зокрема, прізвища отримувача, номер довіреності, за якою належить передати товар, в графі "отримав" міститься підпис не встановленої особи.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що ним було виконано свої зобовязання щодо поставки обладнання відповідачу на суму 220 462,99 грн.

У відповідності до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові докази.

У відповідності до ст. 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ст. 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою повного зясування обставин у справі, суд своєю ухвалою зобовязував позивача подати докази на підтвердження здійснення господарських операції по поставці відповідачу обладнання за спірними накладними, зокрема, договір № 20/2012/592 від 16.03.2012р., податкові накладні, які були виписані ним на поставлене обладнання, документи, які підтверджують ввезення обладнання на територію ПАТ «Запоріжсталь».

Однак, користуючись своїм правом на захист, позивач вказаних документів не надав.

Кожна сторона обґрунтовує свої вимоги, доводи та заперечення як вважає за потрібне, а господарський суд за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, приймає судове рішення у справі. Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні та допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею, не подавалося клопотання про витребування їх судом, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Враховуючи недоведеність здійснення господарських операцій та наявності боргу відповідача перед позивачем, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Координатор» до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається повністю на позивача, внаслідок неправильних дій якого виник спір у суді.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Координатор» до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про стягнення 220 462,99 грн. в повному обсязі.

Головуючий суддя Т.Г. Алейникова

Судді: Н.А. Колодій

ОСОБА_5

Повний текс рішення складено та підписано 24.11.2015 р.