КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 911/1737/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Зеленіна В.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Бірюкова О.М.;

від відповідача: Красківський В.П.;

від прокуратури: Івашин О.Є.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Колективного сільськогосподарського підприємства "Орія"

на рішення Господарського суду Київської області

від 16.07.2015 р.

у справі №911/1737/14 (суддя Ярема В.А., суддів - Лилака Т.Д.,

Лопатіна А.В.)

за позовом Трипільської сільської ради

до Колективного сільськогосподарського підприємства "Орія"

за участю Київської міжрайонної екологічної прокуратури

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити певні

дії

ВСТАНОВИВ:

Трипільська сільська рада (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Колективного сільськогосподарського підприємства "Орія" (далі - відповідач-1) та Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області (далі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору оренди земельної ділянки від 22.06.2005р., розташованої по вул. І.Франка в с. Трипілля Обухівського району Київської області загальною площею 1,8226 га для розміщення виробничої бази, об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг, виділену на місцевості двома масивами: №1 - земельна ділянка площею 3 936,00 кв. м., кадастровий номер :01:046:0008; №2 - земельна ділянка площею 14 290,00 кв. м., кадастровий номер :06:001:0002;

- зобов'язання відповідача-2 скасувати запис про державну реєстрацію вищезгаданого договору за №1 від 12.07.2005р.;

- зобов'язання відповідача-1 повернути до земель запасу територіальної громади с. Трипілля Обухівського району Київської області земельну ділянку, розташовану по вул. І.Франка в с. Трипілля Обухівського району Київської області, загальною площею 1,8226 га у 15-денний термін з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі (том справи - 1, аркуші справи - 5-10).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір оренди земельної ділянки було укладено за відсутності проекту відведення земельної ділянки та нормативної грошової оцінки земельної ділянки, до того ж, спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, у зв'язку з чим, згідно земельного законодавства, існує необхідність наявності окремого проекту землеустрою для встановлення прибережних захисних смуг. Окрім того, рішенням позивача №8/1 від 14.11.2013р. було скасовано рішення №15 від 18.01.2005р. щодо укладення спірного договору оренди.

Відповідач-1 проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості позовних вимог, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач-1 зазначав про те, що спірна земельна ділянка була надана йому в користування в 1993 році з подальшим оформленням права постійного користування згідно акту серії І-КВ №001848 від 12.03.1999р., а укладення договору оренди було здійснене на виконання розділу Х ч.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, який зобов'язував всіх юридичних осіб переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право оренди до 2005 року включно. Окрім того, відповідач-1 просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної даності для захисту порушеного права, передбачені ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідач-2 також заперечував проти позову, зазначаючи наступне:

- відповідач-2 не належить до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав та його територіальних органів, тому повноважень щодо здійснення реєстрації договорів оренди не має;

- будь-яка землевпорядна документація, в тому числі проект землеустрою про встановлення прибережної захисної смуги річки Дніпро на території Трипільської сільської ради в архіві відповідача-2 відсутня та не обліковується, на зберігання не передавалася;

- посилання позивача на те, що оформлення за відповідачем-1 спірної земельної ділянки не відповідає Закону України «Про землеустрій» є безпідставним, оскільки названий Закон було прийнято 22.05.2003р., тоді як земельну ділянку передали в користування відповідачу-1 ще в 1993 році;

- органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо за цими рішеннями виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

03.06.2014р. від прокурора Київської міжрайонної екологічної прокуратури (далі - прокуратура) на адресу Господарського суду Київської області надійшло повідомлення про вступ у справу в порядку ст. 29 Господарського процесуального кодексу України (том справи - 1, аркуші справи - 138-139).

Прокуратура підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити з викладених у позові підстав.

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги (том справи - 1, аркуші справи - 140-142), зазначивши про те, що:

- позивач відмовляється від позовних вимог до відповідача-2 відносно скасування запису про державну реєстрацію оспорюваного договору за №1 від 12.07.2005р.;

- просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом, який розглядається у даній справі, в порядку ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України;

- вказати в частині позовної вимоги про визнання незаконним договору оренди землі, укладеного між позивачем та відповідачем-1, загальну вартість спірної земельної ділянки згідно довідки Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області від 22.04.2013р. №03-15/3024 у розмірі 3 346 853,72 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.06.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 159-160) провадження у справі в частині позовної вимоги до відповідача-2 (Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області) про зобов'язання скасувати запис №1 від 12.07.2005р. про державну реєстрацію договору землі №54 від 22.06.2005р. було припинено на підставі п.4 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.06.2014р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 175-180; том справи - 2, аркуші справи - 71-81), у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. При цьому вказані судові рішення мотивовані тим, що ані прокуратурою, ані позивачем не було доведено наявності підстав, з якими закон пов'язує недійсність правочину, на момент укладення між сторонами договору оренди земельної ділянки від 22.06.2005р., оскільки на цей момент у відповідача була розроблена та затверджена технічна документація щодо переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право оренди без зміни цільового призначення, зовнішні межі якої визначені в натурі, до того ж, докази на підтвердження знаходження спірної земельної ділянки в прибережній захисній смузі або використання відповідачем земельної ділянки, яка знаходиться в прибережній зоні, не за цільовим призначенням, подані не були. Доводи позивача про скасування рішення №15 від 18.01.2005р. щодо укладення спірного договору оренди, судами до уваги прийняті не були.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2014р. (том справи - 2, аркуші справи - 124-132) рішення Господарського суду Київської області від 27.06.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2014р. у справі №911/1737/14 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції наголосив на наступному:

- враховуючи різницю між земельною ділянкою, переданою відповідачу в постійне користування та земельною ділянкою, наданою останньому в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки №54 від 22.06.2005р., є підстави вважати, що факт відсутності проекту відведення земельної ділянки, а також нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки на момент її передачі в оренду може свідчити про порушення приписів Законів України "Про оренду землі" та "Про оцінку землі";

- твердження позивача про знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі річки Дніпро не спростовано судами попередніх інстанцій належним чином, враховуючи, що відповідної правової оцінки наявним в матеріалах справи схемам та викопіюванням, відповідно до яких значна частина спірної земельної ділянки шириною 11,3 м знаходиться під водною поверхнею р. Дніпро, а інша частина вказаної земельної ділянки - у стометровій зоні від урізу водної поверхні р. Дніпро, судами надано не було;

- знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі р. Дніпро та ймовірна приналежність частини цієї земельної ділянки до земель водного фонду, що, в свою чергу, означає зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки при наданні її в оренду, судами попередніх інстанцій належним чином досліджені не були, як і порядок надання таких земельних ділянок в оренду відповідно до приписів ст. ст. 58-61 Земельного кодексу України та ст. ст. 51, 89 Водного кодексу України, а отже не можна вважати, що судами була надана належна правова оцінка законності надання спірної земельної ділянки відповідачу за договором оренди земельної ділянки №54 від 22.06.2005р. в контексті земельного та водного законодавства.

В процесі нового розгляду позивач подав суду клопотання про зміну (доповнення) підстав позову (том справи - 4, аркуш справи - 3), в якому просив доповнити правові підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №54 від 22.06.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2464, та скасування його державної реєстрації. Позивач просив суд визнати вищезгаданий договір недійсним та скасувати його державну реєстрацію, окрім правових норм, вказаних у позовній заяві з урахуванням уточнень до неї, на підставі ст. ст. 20, 21, 60, 61 Земельного кодексу України та ст. ст. 51, 86, 88, 89 Водного кодексу України. В іншій частині позивач просив позовні вимоги та їх правові підстави залишити без змін.

Вказану заяву було прийнято судом до розгляду.

Окрім того, позивач подав суду заяву про уточнення позовних вимог (том справи - 4, аркуш справи - 145), в якій просив:

- визнати поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом, який розглядається у даній справі;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої по вул. І.Франка в с. Трипілля Обухівського району Київської області загальною площею 1,8226 га, загальна вартість якої згідно нормативно-грошової оцінки становить 3 346 853,72 грн., виділену на місцевості двома масивами: №1 - земельна ділянка площею 3 936,00 кв. м., кадастровий номер :01:046:0008; №2 - земельна ділянка площею 14 290,00 кв. м., кадастровий номер :06:001:0002, укладений 22.06.2005р. між позивачем та Колективним сільськогосподарським підприємством "Орія" (далі - відповідач), зареєстрований в Обухівському районному відділі земельних ресурсів згідно запису у Державному реєстрі земель від 12.07.2005р. за №1 та скасувати його державну реєстрацію;

- зобов'язати відповідача повернути до земель запасу територіальної громади с. Трипілля Обухівського району Київської області вищезгадану земельну ділянку у 15-денний термін з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі;

- стягнути з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору та 11 169,79 грн. витрат на оплату судової експертизи.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.07.2015 р. у справі № 911/1737/14 позовні вимоги було задоволено частково (том справи - 4, аркуші справи - 208-219), а саме:

- визнано недійсним договір оренди землі №54, укладений 22.06.2005р. між позивачем та відповідачем;

- зобов'язано відповідача повернути до земель запасу територіальної громади села Трипілля Обухівського району Київської області земельну ділянку, розташовану по вул. І.Франка в с. Трипілля, загальною площею 1,8226 га, виділену на місцевості двома масивами: №1 - земельна ділянка площею 3 936,00 кв. м., кадастровий номер :01:046:0008; №2 - земельна ділянка площею 14 290,00 кв. м., кадастровий номер :06:001:0002;

- в задоволенні решти позовних вимог було відмовлено;

- присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 11 059,20 грн. витрат, пов'язаних з оплатою судової експертизи;

- присуджено до стягнення з відповідача в доход Державного бюджету України 4 756,08 грн. судового збору;

- присуджено до стягнення з позивача в доход Державного бюджету України 1 516,32 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2015р. у справі №911/1737/14 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- позивачем не надано належних доказів знаходження спірної земельної ділянки в прибережній захисній смузі;

- акти прийому-передач межових знаків не оформлені належним чином (не містять підписів, прізвища Трипільського сільського голови, не містять відбитку печатки), а технічна документація, яка була надана позивачем для проведення судової експертизи у даній справі, оформлена з порушенням діючого законодавства;

- судом не прийнято до уваги обставини, викладені в заяві відповідача про застосування строку позовної давності;

- позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка належить до земель Трипільської сільської ради;

- судом було безпідставно прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, оскільки на той час суд уже приступив до розгляду справи по суті;

- судом було порушено строки розгляду справи;

- у розгляді справи приймали участь представники Київської міжрайонної екологічної прокуратури, але остання була ліквідована, у зв'язку прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р., тобто, прокурор, який був присутній в засіданнях, порушив вимоги ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не повідомив про вступ у справу;

- враховуючи недоплату позивачем судового збору за подання позову, суд повинен був залишити позов без розгляду. Натомість, всупереч вимог діючого законодавства, суд прийняв рішення про стягнення з відповідача недоплаченого позивачем судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.10.2015р.

В судовому засіданні 05.10.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2015р. у справі №911/1737/14 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні 05.10.2015р. представники позивача та прокуратури заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 05.10.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.10.2015р.

22.10.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу та додаткові письмові пояснення по справі.

В судове засідання 22.10.2015р. з'явилися представники сторін та прокуратури і підтримали раніше надані пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 22.10.2015р. представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду справи на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015р., на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання позивача було задоволено, строк розгляду справи продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні 22.10.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 17.11.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Зеленіна В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Зеленіна В.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.11.2015р.

В судовому засіданні 17.11.2015р. представник прокуратури заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку зі зміною представника, який представляє прокуратуру, та надання можливості підготуватися до розгляду справи.

Колегія суддів відмовила в задоволенні усного клопотання прокуратури, оскільки представником прокуратури у попередніх судових засіданнях було викладено позицію по суті спору та доводів апеляційної скарги. Окрім того, в порушення ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, представником прокуратури не наведено обставин, за наявності яких суд не може розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі документів.

В судовому засіданні 17.11.2015р. представник відповідача підтримав пояснення, надані у попередніх судових засіданнях, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2015р. у справі №911/1737/14 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні 17.11.2015р. представники позивача та прокуратури також підтримали раніше надані пояснення, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 17.11.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

З наведених правових норм випливає, що за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

18.01.2005р. позивачем було прийнято рішення «Про затвердження технічної документації щодо переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право оренди Колективному сільськогосподарському підприємству "Орія" для розміщення виробничої бази, об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в адміністративних межах Трипільської сільської ради" (том справи - 1, аркуш справи - 18), яким вирішено:

- затвердити технічну документацію щодо переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право оренди без зміни цільового призначення відповідачу для розміщення виробничої бази, об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в адміністративних межах Трипільської сільської ради;

- надати в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 1,8226 га відповідачу для розміщення виробничої бази, об'єкта роздрібної торгівлі та комерційних послуг за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Трипілля, вул. І. Франка;

- встановити: розмір орендної плати - 4 500,00 грн. на рік з урахуванням щорічного коефіцієнту інфляції; у разі проведення нормативної грошової оцінки на території Трипільської сільської ради, орендну плату встановити у розмірі 2% від грошової оцінки вартості земельної ділянки з урахуванням щорічного коефіцієнту інфляції; порядок сплати орендної плати - щомісячно до 15 числа поточного місяця рівними частинами безготівковим розрахунком на рахунок сільської ради. Орендна плата може бути переглянута у разі несвоєчасної сплати її орендарем. Доручити сільському голові укласти з відповідачем договір оренди земельної ділянки. Відповідачу - зареєструвати договір оренди земельної ділянки у відповідності з чинним законодавством.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Згідно з нормами ст. 93 Земельного кодексу України, які кореспондуються зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

22.06.2005р. між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди землі №54 (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 19-21).

За умовами Договору оренди (п.п.1.1, 1.2) орендодавець на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Трипільської сільської ради від 18.01.2005р. (протокол №15) надає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку (об'єкт оренди), необхідну орендарю для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг. Земельна ділянка розміщена на території Трипільської сільської ради в с. Трипілля на вул. Франка, Обухівського району Київської області і має загальну площу 1,8226 га та виділена на місцевості двома масивами: №1 - земельна ділянка площею 3 936,00 кв. м., кадастровий номер :01:046:0008, надана для розміщення виробничої бази; №2 - земельна ділянка площею 14 290,00 кв. м., кадастровий номер :06:001:0002, надана для розміщення виробничої бази, об'єкта роздрібної торгівлі та комерційних послуг, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно довідки №3444 від 06.04.2005р., виданої Обухівським районним відділом земельних ресурсів, не проведена.

В п.2.1 Договору оренди передбачено, що останній набирає чинності з моменту його державної реєстрації і діє протягом 49 років.

Умови використання та цільове призначення земельної ділянки наведені в розділі 7 Договору оренди, згідно з яким земельна ділянка, що передається в оренду за даним Договором, повинна використовуватись орендарем ефективно і за призначенням, вказаним в п.7.2 даного Договору, а також з дотриманням екологічної безпеки землекористування та вимог чинного законодавства. Цільове призначення земельної ділянки - комерційне, для розташування малого комплексу сервісу.

Умови і строки передачі земельної ділянки в оренду вказані в п.9.1 Договору оренди, відповідно до якого передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Договір оренди було зареєстровано в Обухівському районному відділі земельних ресурсів, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.07.2005р. за №1. Окрім того, Договір оренди був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу 22.06.2005р. (том справи - 1, аркуш справи - 21 (на звороті)).

В період з 19.04.2013р. по 30.04.2013р. Державною інспекцією сільського господарства в Київській області було проведено планову перевірку дотримання позивачем вимог земельного законодавства, в ході якої встановлено невідповідність рішення позивача від 18.01.2005р. №15 і укладеного на його підставі Договору оренди вимогам ст. 123 Земельного кодексу України, ст. ст. 5, 9, 13 Закону України "Про оцінку земель".

Державна інспекція сільського господарства в Київській області звернулася до позивача з клопотанням №04-11/97 від 30.09.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 14-16) про приведення у відповідність до вимог земельного законодавства рішення позивача від 18.05.2005р. №15 «Про надання в оренду земельної ділянки Колективному сільськогосподарському підприємству «Орія» для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в с. Трипілля по вул. І.Франка», шляхом зміни чи скасувати означеного рішення з повідомленням про це Державної інспекції сільського господарства в Київській області у передбачені законодавством строки.

14.11.2013р. позивачем було винесено рішення №8/1 «Про усунення порушень земельного законодавства, виявлених в результаті перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Київській області», яким, зокрема, вирішено скасувати рішення позивача від 18.05.2005р. №15 «Про надання в оренду земельної ділянки Колективному сільськогосподарському підприємству «Орія» для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в с. Трипілля по вул. І.Франка» (п.1.4 рішення) (том справи - 1, аркуші справи - 12-13).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що передання спірної земельної ділянки відповідачу відбулося без розроблення проекту її відведення та без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що суперечить вимогам земельного законодавства, зокрема, ст. ст. 123, 124 Земельного кодексу України та ст.ст. 6, 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Окрім того, за Договором оренди відповідачу для розташування малого комплексу сервісу було передано в оренду земельні ділянки, які належать до земель водного фонду, тоді як законодавчо встановлений порядок зміни цільового призначення земель сторонами дотримано не було.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати недійсним Договір оренди, укладений 22.06.2005р. між позивачем та відповідачем, зареєстрований в Обухівському районному відділі земельних ресурсів згідно запису у Державному реєстрі земель від 12.07.2005р. за №1 та скасувати його державну реєстрацію. Також позивач просив суд зобов'язати відповідача повернути до земель запасу територіальної громади с. Трипілля Обухівського району Київської області спірну земельну ділянку у 15-денний термін з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими позовні вимоги про визнання недійсним Договору оренди, укладеного між сторонами, та зобов'язання відповідача повернути до земель запасу територіальної громади села Трипілля Обухівського району Київської області спірну земельну ділянку. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону України „Про оренду землі").

Як уже зазначалось вище, однією з позовних вимог у даній справі є вимога про визнання недійсним Договору оренди №54 від 22.06.2005р., укладеного між сторонами, та скасування його державної реєстрації.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наведені в ст. 203 Цивільного кодексу України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з нормами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Виходячи з системного аналізу норм діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами ст. ст. 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. У зв'язку з цим підлягає встановленню наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється. Окрім того, оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду (аналогічна правова позиція викладена в п.2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Згідно зі ст. 123, ч.3 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, згідно з ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

В ч.4 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

На час прийняття позивачем рішення від 18.05.2005р. №15 «Про надання в оренду земельної ділянки Колективному сільськогосподарському підприємству «Орія» для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в с. Трипілля по вул. І.Франка» та укладення оспорюваного договору діяв Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №677 від 26.05.2004р. (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2013р. №154). Згідно з названим Порядком проект відведення земельної ділянки розробляється у разі: зміни цільового призначення земельної ділянки відповідно до закону; надання, передачі земельної ділянки, вилучення (викупу), відчуження земельної ділянки (її частини), межі якої не встановлено в натурі (на місцевості).

Скасовуючи попередні судові рішення у даній справі, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 03.12.2014р. зазначав про те, що, з урахуванням різниці між земельною ділянкою, переданою відповідачу в постійне користування, та земельною ділянкою, наданою останньому в оренду на підставі Договору оренди земельної ділянки №54 від 22.06.2005р., є підстави вважати, що факт відсутності проекту відведення земельної ділянки, а також нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки на момент її передачі в оренду може свідчити про порушення приписів Законів України "Про оренду землі" та "Про оцінку землі".

Як уже зазначалося вище, зібрані у справі матеріали та пояснення сторін свідчать про те, що спірна земельна ділянка була надана відповідачу в орендне користування без розроблення проекту її відведення, хоча з урахуванням вищевикладених правових норм, вказана ділянка мала бути передана в оренду на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування та за проектом її відведення.

В своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що спірна земельна ділянка була надана йому в оренду у зв'язку з переоформленням права постійного користування відповідача цією земельною ділянкою на підставі державного акту серії І-КВ №001848 від 12.03.1999р. (з урахуванням внесених до нього змін) на право оренди без зміни цільового призначення ділянки, зовнішні межі якої визначені в натурі, а тому в даному випадку були відсутні підстави для розроблення проекту відведення такої земельної ділянки відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з планом зовнішніх меж землекористування та кадастровим планом земельної ділянки кадастровий номер 323188000:06:001:0002, координати поворотних точок земельної ділянки площею 14 290,00 кв. м., визначеної вищезгаданим державним актом, є відмінними від координат поворотних точок орендованої земельної ділянки площею 14 290,00 кв. м. (кадастровий номер 323188000:06:001:0002). Окрім того, в державному акті серії І-КВ №001848 від 12.03.1999р. вказано про те, що земельні ділянки за цим актом надавалися відповідачу у постійне користування для розміщення виробничої бази по вирощуванню риби та об'єкта роздрібної торгівлі. Натомість цільове призначення земельної ділянки, наданої відповідачу в оренду за спірним Договором оренди, це комерційне, для розташування малого комплексу сервісу. Тобто, земельна ділянка, вказана в державному акті серії І-КВ №001848 від 12.03.1999р., відрізняється від земельної ділянки, переданої відповідачу за Договором оренди, як за координатами поворотних точок, так і за цільовим призначенням. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Однією з підстав недійсності Договору оренди позивач зазначав відсутність нормативної грошової оцінки переданої в оренду земельної ділянки. Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду, не є істотною умовою договору оренди землі у розумінні ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Невизначеність нормативної грошової оцінки земельних ділянок в оспорюваному Договорі оренди та не затвердження цієї оцінки органом місцевого самоврядування не породжує юридичних наслідків та не тягне за собою недійсність договору оренди (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 19.02.2015р. у справі №916/1736/14).

Відповідно до ст. ст. 18, 19, 20 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

В п."б" ч.1 ст. 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Обґрунтовуючи свою вимогу про визнання недійсним Договору оренди, позивач зазначав про те, що його рішення №15 від 18.05.2005р. «Про надання в оренду земельної ділянки Колективному сільськогосподарському підприємству «Орія» для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в с. Трипілля по вул. І.Франка», на підставі якого між позивачем та відповідачем укладено Договір оренди, було скасовано рішенням №8/1 від 14.11.2013р. «Про усунення порушень земельного законодавства, виявлених в результаті перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області».

Судом враховано вищезгадані доводи позивача, але відповідно до рішення Конституційного суду України від 16.04.2009р. №7-рп органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а відтак, у господарського суду, в силу вимог ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, відсутні підстави застосовувати акти державних та інших органів, що не відповідають законодавству України.

Підсумовуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в даному випадку при укладенні Договору оренди сторонами було порушено порядок передачі земельної ділянки в оренду, встановлений ст. ст. 123, 124 Земельного кодексу України, ст. ст. 6, 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки передано відповідачу в оренду земельну ділянку без розроблення проекту її відведення, хоча вказана ділянка, виходячи з її розташування на місцевості, конфігурації та цільового призначення, відводилась вперше. Таким чином, умови оспорюваного Договору оренди не відповідають вимогам законодавства, яке регулює земельні відносини.

Окрім того, скасовуючи попередні судові рішення у даній справі, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 03.12.2014р. зазначав про те, що судами попередніх інстанцій не спростовано твердження позивача про знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі річки Дніпро та не надано відповідної правової оцінки наявним в матеріалах справи схемам та викопіюванням, згідно з якими значна частина спірної земельної ділянки шириною 11,3 м знаходиться під водною поверхнею річки Дніпро, а інша частина - у стометровій зоні від урізу водної поверхні річки Дніпро. Судами попередніх інстанцій не було досліджено обставини щодо знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі річки Дніпро та ймовірна приналежність частини цієї земельної ділянки до земель водного фонду, що означає зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки при наданні її в оренду, а також суди не дослідили порядок надання таких земельних ділянок в оренду відповідно до приписів ст. ст. 58-61 Земельного кодексу України та ст. ст. 51, 89 Водного кодексу України.

Згідно з положеннями ст. ст. 58, 60 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 88 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

В ст. 89 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

З метою виконання вказівок Вищого господарського суду України та з'ясування, чи накладається орендована земельна ділянка на прибережну захисну смугу річки Дніпро і землі під її поверхнею, ухвалою Господарського суду Київської області від 31.03.2015р. у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №6879/15-41 від 15.06.2015р. (том справи - 4, аркуші справи - 127-133) земельна ділянка кадастровий номер :06:001:0002 розташована в межах нормативних розмірів, визначених ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України для прибережної захисної смуги річки Дніпро. Площа накладання становить 1,4253 га. Частина цієї ділянки площею 0,037 га накладається безпосередньо на землі під поверхнею річки Дніпро. Земельна ділянка кадастровий номер :01:046:0008 частково розташована в межах нормативних розмірів, визначених ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України для прибережної захисної смуги річки Дніпро. Площа накладання становить 0,2099 га.

З наведеного вбачається, що частина орендованої за оспорюваним Договором оренди земельної ділянки, яка розташована в межах нормативних розмірів, визначених ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України для прибережної захисної смуги річки Дніпро, як і частина орендованих земель, що накладається безпосередньо на землі під поверхнею річки Дніпро, належать до земель водного фонду.

Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували висновок судового експерта.

За умовами Договору оренди, зокрема, п.7.2, цільове призначення орендованої земельної ділянки - комерційне, для розташування малого комплексу сервісу.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В порушення наведеної правової норми, ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про прийняття позивачем рішення щодо зміни цільового призначення частин орендованих земельних ділянок, розташованих в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро з категорії земель водного фонду до іншої категорії земель. Відсутність такого рішення не заперечується ані позивачем, ані відповідачем.

Наведене свідчить про те, що укладення спірного Договору оренди відбулось з порушенням законодавчо встановленого порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

Таким чином, зібрані у справі матеріали та докази підтверджують факт укладення між сторонами Договору оренди з порушенням вимог діючого на час виникнення правовідносин сторін законодавства, яке полягає у порушенні порядку передачі земельної ділянки в оренду (передання земельної ділянки без розробки та затвердження проекту її відведення, а також передання в оренду частини земель водного фонду з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки).

Невідповідність умов укладеного Договору оренди вимогам законодавства є безумовною підставою для визнання вказаного правочину недійсним у судовому порядку, а тому вимога позивача про визнання недійсним Договору оренди №54 від 22.06.2005р. визнається судом обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути до земель запасу територіальної громади с. Трипілля Обухівського району Київської області спірну земельну ділянку у 15-денний термін з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі, судом було встановлено наступне.

В ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи, що в процесі судового розгляду було встановлено наявність обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину та, як наслідок, визнання судом недійсним Договору оренди, укладеного між позивачем та відповідачем, у останнього відсутні правові підстави для подальшого користування спірною земельною ділянкою, переданою йому в оренду за вищезгаданим договором, а тому вимога позивача про зобов'язання відповідача повернути до земель запасу територіальної громади с. Трипілля Обухівського району Київської області орендовану за оспорюваним Договором оренди земельну ділянку є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Проте, позовна вимога щодо встановлення судом 15-денного строку з дня набрання чинності рішенням суду у даній справі для повернення орендованої земельної ділянки не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не наведено нормативного обґрунтування цієї вимоги.

Відносно доводів відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Тобто, у разі, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності або, за наявності поважних причин її пропуску, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

З наявних у справі матеріалів та пояснень вбачається, що позивач дізнався про невідповідність вимогам законодавства рішення від 18.01.2005р. №15 "Про надання в оренду земельної ділянки Колективному сільськогосподарському підприємству «Орія» для розміщення виробничої бази та розташування об'єкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг в с. Трипілля по вул. І.Франка» та укладеного на підставі вказаного рішення Договору оренди лише за результатами планової перевірки дотримання позивачем вимог земельного законодавства, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Київській області у квітні 2013 року.

Зважаючи на порушення вимог законодавства, допущених при укладенні оспорюваного Договору оренди, суб'єктний склад та характер правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку позивачем було пропущено строк позовної давності з поважних причин і порушені права та охоронювані законом інтереси позивача підлягають захисту в судовому порядку на підставі ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що з урахуванням недоплати позивачем судового збору за подання позову, суд повинен був залишити позов без розгляду, натомість, всупереч вимог діючого законодавства, суд прийняв рішення про стягнення з відповідача недоплаченого позивачем судового збору.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Дійсно, з урахуванням всіх заявлених позивачем вимог, за результатами розгляду справи судом було встановлено недоплату позивачем судового збору і суд вирішив стягнути з відповідача в доход Державного бюджету України суму недоплаченого позивачем судового збору. Водночас, колегією суддів враховано, що суд у разі неподання доказів оплати судового збору може як залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, так і стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів ст. 49 названого Кодексу (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України"). Оскільки за подання позову судовий збір підлягав сплаті та зарахуванню до Державного бюджету України, місцевим господарським судом не було допущено порушення норм діючого законодавства, внаслідок присудження до стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України недоплаченого позивачем судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно з нормами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування викладеного в позові та висновків місцевого господарського суду.

Відносно посилання відповідача на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ч.2 ст.104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 41-43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Колективного сільськогосподарського підприємства "Орія" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2015р. у справі № 911/1737/14 - без змін.

2. Матеріали справи №911/1737/14 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

В.О. Зеленін