ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р.Справа № 922/4176/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Добреля Н.С.

судді: Бринцев О.В. , Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Прокурора м. Харкова 3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові 3-тя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у Харківській області 3-тя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові
до Харківської міської ради, м. Харків
про скасування рішення
за участю :

прокурора - Хряк О.О., посвідчення № 028256 від 15.08.2014 року;

представника відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 08-11/4349/2-15 від 05.11.2015 року;

представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у Харківській області - ОСОБА_3, за довіреністю № 32-20-14-15472/0/9-15 від 17.09.2015 року;

представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові - не з`явився;

представника ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області - ОСОБА_4, за довіреністю № 9/0/63-15 від 27.10.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Харкова звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави з позовною заявою до Харківської міської ради про визнання незаконним та скасування п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії 6 скликання «Про надання земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів» від 28.09.2011 року № 423/11 та визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.11.2011 року серії ЯК № 1592555, площею 2,9057 га, яка розташована в районі вул. Батумської у м. Харкові, Білгородське шосе (кадастровий номер :16:013:0329). Судові витрати прокурор просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.07.2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 10.08.2015 року.

Прокурор разом із позовною заявою надав клопотання про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної інспекції сільського господарства в Харківській області.

10.08.15р. представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.08.2015 року в задоволенні клопотання прокурора про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної інспекції сільського господарства в Харківській області - відмовлено; залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_5 управління Держземагентства у Харківській області; розгляд справи відкладено на 08.09.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Хирівської області 08.09.2015 року прокурор надав клопотання про продовження строку розгляду справи № 922/4176/15 на 15 днів, за межі встановлені ст. 69 ГПК України (вх. № 35708).

Через канцелярію господарського суду Хирівської області 08.09.2015 року представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 35673), у зв`язку із перебуванням представника Харківської міської ради у щорічній відпустці.

Через канцелярію господарського суду Хирівської області 08.09.2015 року представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (ОСОБА_5 управління Держземагентства у Харківській області) надав письмові пояснення по справі та просив суд розглянути справу без участі свого повноваженого представника.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 28.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 30.09.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.09.2015 року прокурор надав письмові пояснення по справі (вх. № 39298).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.09.2015 року від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 39288), в якому відповідач проти позову заперечує, просить суд відмовити в позові. У своєму відзиві, відповідач зазначає про те, що спірний п. 10.2 додатку до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 28.09.2011 року № 423/11 та державний акт на право власності на земельну ділянку від 31.12.2009 року серія ЯК № 279 не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі - прокуратури м. Харкова. Також відповідач заперечує проти того, що ОК "ЖБК ОСОБА_6" було створено всупереч вимогам ст.ст. 133,135, 137 ЖК та Примірного статуту, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про кооперацію" відповідно до завдань та характеру діяльності кооператив може бути "обслуговуючим", а за напрямом діяльності - "житлово-будівельним". Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про кооперацію" ОК "ЖБК ОСОБА_6" може бути одночасно і житлово-будівельним і обслуговуючим, що не суперечить, ані ЖК УРСР, ані Примірнику статуту ЖБК. Враховуючи викладене, відповідач вважає , що Харківська міська рада, при прийнятті оскарженого рішення, врахувала те, що питання створення та діяльності кооперативів, метою яких є забезпечення економічних, соціальних та інших потреб їх членів, що, частково, регулювалися Житловим Кодексом Української РСР та Примірним Статутом, вже врегульовано чинним законодавством України, зокрема, шляхом прийняття як кодифікованих нормативно-правових актів таких як Цивільний кодекс України (2003), так і законів України, зокрема, Закону "Про кооперацію" (2003) та Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (2003). Отже, Харківська міська рада, перевіряючи правовий статус та правосуб`єктність кооперативу керувалась приписами ст.ст. 18,20 та 21 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Ухвалою господарського суду Харківської області розгляд справи було відкладено на 01.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.09.2015 року було призначено для розгляду справи № 922/4176/15 судову колегію.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 30.09.2015 року для розгляду справи № 922/4176/15 визначено судову колегію у складі: головуючої судді Добрелі Н.С., судді Бринцева О.В., судді Калініченко Н.В.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.10.2015 року прокурор супровідним листом (вх. № 39529/15) надав докази направлення на адресу ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.10.2015 року було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові; розгляд справи відкладено на 12.10.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 12.10.2015 року прокурором було подано письмові пояснення (вх. № 41274/15) щодо направлення запиту ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові щодо власника спірної земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 09.11.2015 року.

03.11.2015 року від ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області надійшло клопотання (вх. № 44290), в якому зазначено про те, що відповідно до ОСОБА_7 Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру", якою передбачається реорганізація територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, спільним наказом ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові Харківської області та ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 27.10.2015 року за № 39/12 було передано права та обов`язки ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові Харківської області ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області. У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області просить суд замінити ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові Харківської області у справі № 922/4176/15 на належну третю особу - ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.11.2015 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові Харківської області на належну - ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області. Залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області (61003, м. Харків, вул. Квітки-Основ`яненка, 7, ).

Прокурор в судовому засіданні 09.11.2015 року підтримав позов, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.11.2015 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області в судовому засіданні 09.11.2015 року проти позову прокурора заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5 управління Держземагентства у Харківській області в судовому засіданні 09.11.2015 року пояснень по суті спору не надав, зазначив про відсутність інформації щодо права власності на спірну земельну ділянку та вказує на те, що вирішення питання стосовно державного акту на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Харків, Білгородське шосе, район вул. Батумської не відноситься до відання Головного управління Держземагентства у Харківській області.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Держземагентства у м. Харкові в судове засідання 09.11.2015 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулось на адресу суду з відміткою про вручення.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення учасників судового процесу, колегією суддів встановлено наступне.

Як зазначає прокурор, в ході перевірки правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території м. Харкова, встановлено, прокуратурою області встановлено, що рішенням 10 сесії ХМР 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва та (реконструкції) об`єктів № 423/11 (п.10.2) від 28.09.2011 року ОК ЖБК Атлант-Сервіс надано у приватну власність земельну ділянку площею 2,9057 га. за рахунок земель житлової та громадської забудови, по Білгородському шосе, 34 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови для зміни функціонального призначення об`єкту під комплекс житлових будинків та подальшої експлуатації об`єкту. При цьому зазначено, що будівництво необхідно виконати до 31.12.2012 року.

На підставі вищезазначеного рішення ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" отримало державний акт на право власності на земельну ділянку від 23.11.2011 року серія ЯК № 159255, площею 2,9057 га, яка розташована за адресою: м. Харків, в районі вул. Батумської.

Як вбачається з Витягу з ЄДРПОУ 16.08.2013 року відповідно до запису № 0042915 юридичну особу ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" припинено.

Прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва та (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/11.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на те, що вказане вище рішення прийнято усупереч вимогам ст.41 земельного кодексу, ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного ОСОБА_3, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186.

Так, всупереч ч. 1 ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК ЖБК Атлант-Сервіс та список членів кооперативу, затверджений протоколом установчих зборів засновників кооперативу, не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Також прокурор вказує на те, що відповідно до статуту ОК ЖБК "Атлант-Сервіс та протоколу загальних зборів засновників від 10.12.2008 року № 1, кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК.

Всупереч п.5 Примірного статуту, з урахуванням того, що число членів кооперативу не визначено виконавчим комітетом Харківської міської ради, по його членів не повинно бути менше п'яти. При цьому відповідно до переліку членів кооперативу, затвердженому протоколом установчих зборів засновників кооперативу від 10.12.2008 року, число його членів три.

Усупереч вимогам ст.137 ЖК та абз. 2 п.5 Примірного статуту статут ОК ЖБК Атлант-Сервіс не відповідає вимогам Примірного статуту.

Крім того, всупереч абз. 1 п. 8 Примірного статуту члени кооперативу (на момент створення) не потребували поліпшення житлових умов.

Також, всупереч абз. 1 п. 8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові.

Отже, на думку прокурора, ОК ЖБК Атлант-Сервіс не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст. 41 ЗКУ. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/1.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та подані учасниками судового процесу докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання незаконними та скасування п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/11, з наступних підстав.

По-перше, щодо посилань прокурора стосовно того, що рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/11 прийнято усупереч вимогам ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного ОСОБА_3, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186,оскільки кооператив створено з порушенням вищезазначених норм ЖК УРСР, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, предметом спору у справі №922/4176/15 є:

- визнання незаконним та скасування п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/11.

- визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.11.2011 року серії ЯК № 1592555, площею 2,9057 га, яка розташована в районі вул. Батумської у м. Харкові, (кадастровий номер :16:013:0329).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, прокурор посилається, як на підставу позову на те, що Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив Атлант-Сервіс створений всупереч вимогам Житлового кодексу та УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного ОСОБА_3, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186.

Отже, в даному випадку, вищезазначені підстави, на які посилається прокурор, є підставами для розгляду справи про незаконне створення кооперативу. Підстави даного позову не співвідносяться з предметом розгляду справи № 922/4176/15.

По-друге, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що твердження прокурора, щодо того, що ОК ЖБК Атлант-Сервіс не зареєстровано виконавчим комітетом Харківської міської ради, є помилковим, оскільки з 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, та ОК ЖБК Атлант-Сервіс було зареєстровано в установленому законом порядку відповідно до цього закону, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до ст. 4 закону України Про кооперацію кооперація базується на таких основних принципах: добровільності вступу та безперешкодного виходу з кооперативної організації; соціальної справедливості, взаємодопомоги та співробітництва; рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос); вільного вибору напрямів і видів діяльності; демократичного контролю за діяльністю кооперативних організацій та їх посадових осіб з боку членів кооперативних організацій; безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності.

Згідно ст. 8 Закону України Про кооперацію статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Статут кооперативу повинен містити такі відомості: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов'язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов'язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов'язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю.

Статут може містити інші пов'язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 10 закону України Про кооперацію членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Кооператив зобов'язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.

Згідно ст. 16 Закону України Про кооперацію виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

У кооперативі, до складу якого входить менше ніж 10 членів, обирається лише голова кооперативу.

В матеріалах справи наявний статут ОК ЖБК Атлант-Сервіс, затверджений загальними зборами від 10.12.2008 року.

Згідно з пунктом 3.1. Статуту, кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), або одно- чи багатоповерхових жилих будинків садибного типу, або багатоквартирного жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Таким чином, твердженням прокурора про те, що обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Атлант-Сервіс" не мав права на отримання спірної земельної ділянки на підставі ст.41 ЗК України, є безпідставним, оскільки на момент прийняття спірного рішення Харківської міської ради Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Атлант-Сервіс" було зареєстровано у встановленому законом порядку, здійснював діяльність з метою, передбаченою його статутом.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців передбачено підстави та порядок відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи, серед яких, зокрема, вказано невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону (установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом).

Щодо тверджень прокурора щодо того що Житловий кодекс УРСР та Примірний статут житлово-будівельного ОСОБА_3 який затверджений постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186 є спеціальною нормою, а Закон України Про кооперацію є загальною нормою, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про правонаступництво України закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною ОСОБА_2 Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Відповідно до постанови Верховної ОСОБА_2 України Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР акти законодавства Союзу РСР застосовуються на території республіки до прийняття відповідних актів законодавства України, лише з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Враховуючи викладене, положення Примірного статуту та ЖК УРСР (в частині, що стосується створення та діяльності житлово-будівельних кооперативів) підлягають застосуванню виключно в тій частині, що не суперечить приписам Закону України Про кооперацію від 10 липня 2003 року № 1087-IV, який набрав чинності 27 серпня 2003 року.

Відповідно до ОСОБА_7 Верховної ради України від 12.09.1991 року № 1545-ХІІ "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Акти законодавства Союзу РСР можуть бути застосовані лише за наявності наступних умов:

1. Правовідносини не врегульовані законодавством України;

2. Акти не суперечать Конституції і законам України.

Правові підстави позовних вимог прокурора ґрунтуються на нормах Житлового кодексу УРСР від 30.06.1983 року № 5464-Х та Примірного Статуту житлово-будівельного кооперативу затвердженого ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186. Згідно із п. 1 цієї ОСОБА_7 Примірний статут був затверджений на підставі ст. 137 ЖК України.

Отже при розгляді цієї справи, суд, на підставі ст. 4 ГПК України має застосовувати акти, їх окремі норми (ЖК та Примірний статут), які не суперечать законодавству України.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, датою державної реєстрації ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" є 11.12.2008 року.

Отже, на час створення ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" діяли такі законодавчі акти, що регулюють питання створення кооперативів, а саме: Закон України "Про кооперацію" та Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Положення даних законодавчих актів не містять вказівок на обов'язкове дотримання відповідачем умов, викладених у статтях 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірному статуті, на які посилається прокурор.

Згідно із преамбулою цього Закону визначено, що Закон визначає правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про кооперацію" кооперація - система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів.

Статтею 2 Закону "Про кооперацію" визначено термін обслуговуючий кооператив. Так обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

Статтею 6 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Стаття 7 Закону України "Про кооперацію" передбачає, що кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах. Засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників. Рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами. Рішення установчих зборів оформляється протоколом, який підписують головуючий та секретар зборів. Чисельність членів кооперативу не може бути меншою ніж три особи.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про кооперацію" статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити такі відомості: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов'язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов'язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов'язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю. Статут може містити інші пов'язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про кооперацію" членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Отже, вищевказані положення містять інші вимоги до кооперативу, ніж ті які були викладені у ЖК УРСР та Примірному статуті, відповідно, з моменту набрання чинності Законом України "Про кооперацію" кооперативи мають керуватися саме цими положеннями.

Крім того, відповідно до статті 9 Закону України "Про кооперацію" державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом.

Спеціальним Законом який регулює здійснення державної реєстрації юридичних осіб, у тому числі і кооперативів, є Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Згідно із п. 3 Прикінцевих положень цього Закону закони, нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначено, зокрема, термін модельний статут - типовий установчий документ, затверджений Кабінетом Міністрів України, який використовується для створення та провадження діяльності юридичних осіб відповідних організаційно-правових форм, містить встановлені законом правила, що регулюють правовий статус, права, обов'язки та відносини, які пов'язані із створенням, управлінням та провадженням господарської діяльності відповідних юридичних осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 56 ГК України суб'єкт господарювання може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом.

Відповідно до ч. 5 ст. 56 ГК України якщо суб'єкт господарювання створюється та діє на підставі модельного статуту в рішенні про його створення, яке підписується усіма засновниками, зазначаються відомості про його найменування, мету і предмет господарської діяльності, а також інформація про провадження діяльності на основі модельного статуту.

Згідно зі ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом.

Засновники (учасники) юридичної особи, утвореної на підставі модельного статуту, можуть у встановленому законом порядку затвердити статут, який є установчим документом, та провадити діяльність на його підставі.

Кабінетом Міністрів України не приймалось рішення про затвердження модельного статуту житлово-будівельного кооперативу.

До того ж, прийняття модельного статуту, його застосування у діяльності певного кооперативу віднесено до компетенції засновників юридичної особи і не є обов'язковим.

У зв'язку з цим, застосування Примірного статуту не може бути визнано обов'язковим, а його положення повинні відповідати нормам діючого законодавства України.

По-третє, щодо посилань прокурора про необхідність Харківської міської ради при вирішенні питання про надання ОК ЖБК Атлант-Сервіс земельних ділянок на підставі ст.41 ЗК України, з`ясування правового статусу, мети та підстав створення цього кооперативу відповідно до норм чинного законодавства, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Приписами частини 2 статті 144 Конституції України встановлено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 121 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру", остання здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими ОСОБА_7 та їх виконавчими органами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають відповідно у державній та комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом продажу земель, безоплатної передачі у приватну власність громадянам, надання їх в оренду чи передачі їх у постійне користування (статті 118, 122, 123 Земельного кодексу України). Реалізовуючи зазначені повноваження, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються або передаються в оренду чи постійне користування.

Отже, Харківська міська рада при прийнятті рішення про виділення земельної ділянки керується Конституцією України, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельним Кодексом України та іншими Законами України. Проаналізувавши вищезазначені норми законів, судова колегія приходить до висновку, що посилання прокурора на те, що міська рада зобовязана перевіряти мету створення кооперативу не знайшла свого підтвердження на законодавчому рівні, у звязку з чим твердження прокурора є довільним тлумаченням закону.

Щодо посилань прокурора на те, що Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив Атлант-Сервіс не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим, то колегія суддів зазначає.

Згідно зі статтею 2 Закону України Про кооперацію визначено термін обслуговуючий кооператив, як кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про кооперацію передбачено, що відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми гаражними, торгівельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Відповідно до п.3.3.1 Державного класифікатору України класифікація організаційно-правових форм господарювання, затвердженого Наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, від 28.05.2004 №97, визначено, що кооператив це юридична особа, утворена фізичними та (або) юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Таким чином, твердження прокурора про те, що ОК ЖБК Атлант-Сервіс не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим кооперативом є помилковим, оскільки поняття обслуговуючий кооператив та житлово-будівельний кооператив характеризують тип і напрям діяльності кооперативу та не є тотожними. Отже найменування обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив Атлант-Сервіс визначає його тип та напрям діяльності відповідно до різновидностей юридичних осіб організаційно-правових форм кооперативи, що узгоджується із п. 1.2. Вимоги щодо написання найменування юридичної особи або її відокремленого підрозділу затверджених Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, від 09.06.2004, № 65, відповідно до якого, назва юридичної особи може складатися з власної назви юридичної особи, а також містити інформацію щодо мети діяльності, виду, способу утворення, залежності юридичної особи та інших відомостей згідно з вимогами до найменування окремих організаційно-правових форм суб'єктів господарювання, установлених Цивільним та Господарським кодексами України та законами України. Юридична особа, крім повного найменування, може мати скорочене найменування.

По-четверте, щодо посилань прокурора на те, що прокуратура дізналась про неправомірність дій Харківської міської ради стосовно прийняття оскаржуваного рішення лише з моменту проведення перевірки, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд, визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію", інформація державних органів та органів місцевого самоврядування - це офіційна документована інформація, яка створюється в процесі поточної діяльності законодавчої, виконавчої та судової влади, органів місцевого та регіонального самоврядування. Основними джерелами інформації органів місцевого і регіонального самоврядування є акти органів місцевого та регіонального самоврядування.

Інформація органів місцевого самоврядування доводиться до відома заінтересованих осіб шляхом опублікування її в офіційних друкованих виданнях, опублікування її в інших засобах масової інформації або публічного оголошення через аудіо та аудіовізуальні засоби масової інформації.

Згідно з вимогами статті 21 Закону України "Про інформацію", рішення Харківської міської ради та її органів розміщуються на офіційному сайті Харківської міської ради (www.kharkov.ua), публікуються в газеті "Харьковские известия", Бюлетенях міської ради.

Відповідно до статті 3 Регламенту Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 31 травня 2006 року №17/06 (зі змінами від 25 квітня 2007 року №113) сесії міської ради, засідання постійних комісій, тимчасових контрольних комісій, робочих груп проводяться гласно, крім випадків передбачених чинним законодавством.

У ході відкритого засідання міської ради в залі засідань мають право бути присутніми, крім депутатів, міського голови, секретаря міської ради, посадові особи органів виконавчої влади, посадові особи виконавчих органів міської ради, акредитовані журналісти, що здійснюють телевізійну та фотозйомку, члени делегацій, що знаходяться в міській раді з офіційним візитом, громадяни, а також особи, запрошені до участі в засіданні сесії міської ради в порядку, визначеному статтею 7 цього Регламенту.

Відкритість засідань міської ради забезпечується шляхом доступу на них представників засобів масової інформації, у яких кожен громадянин України має можливість ознайомитися з питаннями, що розглядаються міською радою, та з прийнятими нею рішеннями.

Гласність засідань міської ради забезпечується шляхом її трансляції по телебаченню і радіо, обов'язкової публікації рішень міської ради, в тому числі прийнятих на закритих засіданнях (при закритому розгляді окремих питань порядку денного), в офіційному друкованому виданні Харківської міської ради газеті "Харьковские известия" або в іншому друкованому засобі масової інформації, визначеному відповідним рішенням міської ради, та розміщення на офіційному сайті Харківської міської ради в мережі Інтернет.

За таких умов, судом встановлено, що оскаржуване рішення Харківської міської ради було опубліковано та є таким, що доведено до відома зацікавлених осіб.

Відповідно до ст. 6 Регламенту Харківської міської ради 6 скликання, персональні робочі місця в залі засідань відводяться для учасників засідання: депутатів міської ради, Харківського міського голови, секретаря міської ради. Персональні робочі місця відводяться також для першого заступника та заступників міського голови, співробітників Департаменту організаційної роботи та Юридичного департаменту міської ради. Персональні робочі місця передбачаються також для запрошених: голови обласної державної адміністрації та його заступників, голови обласної ради, представників прокуратури м. Харкова, правоохоронних органів м. Харкова, голів Адміністрацій районів м. Харкова. Також передбачаються місця для інших осіб, що мають право бути присутніми згідно з чинним законодавством.

Тобто, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор був присутнім на засіданні Харківської міської ради під час прийняття оскаржуваного рішення, а тому був повідомлений про прийняття Харківською міською радою рішення від 28.09.2011 року про надання земельних ділянок ОК ЖБК Атлант-Сервіс з моменту його винесення.

Згідно ст.123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими ОСОБА_7, їх виконавчими органами, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів, відповідно до ст.19 Закону України "Про прокуратуру", є: 1) відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; 2) додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав; 3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно ч.2 ст.19 Закону України "Про прокуратуру" - перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України "Про прокуратуру", при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право:1) безперешкодно за посвідченням, що підтверджує займану посаду, входити у приміщення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, до військових частин, установ без особливих перепусток, де такі запроваджено; мати доступ до документів і матеріалів, необхідних для проведення перевірки, в тому числі за письмовою вимогою, і таких, що містять комерційну таємницю або конфіденційну інформацію. Письмово вимагати подання в прокуратуру для перевірки зазначених документів та матеріалів, видачі необхідних довідок, в тому числі щодо операцій і рахунків юридичних осіб та інших організацій, для вирішення питань, пов'язаних з перевіркою. Отримання від банків інформації, яка містить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність"; 2) вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення; 3) вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок, ревізій діяльності підпорядкованих і підконтрольних підприємств, установ, організацій та інших структур незалежно від форм власності, а також виділення спеціалістів для проведення перевірок, відомчих і позавідомчих експертиз; 4) викликати посадових осіб і громадян, вимагати від них усних або письмових пояснень щодо порушень закону.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про прокуратуру" - протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2 ст.20 Закону України "Про прокуратуру" при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право: опротестувати акти Прем'єр-міністра України, Кабінету Міністрів України, ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих ОСОБА_2, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також рішення і дії посадових осіб; вносити подання або протест на рішення місцевих ОСОБА_2 залежно від характеру порушень.

З аналізу наведених норм, вбачається, що прокурор має право вносити подання або протест на рішення місцевих ОСОБА_2 при виявленні порушень закону.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази внесення прокурором протесту стосовно спірного рішення Харківської міської ради.

По-п`яте, щодо посилань прокурора на постанову Верховного Суду України від 17.06.2014 р. у справі №21-195а14, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки підставами позову у справі №21-195а14 були інші обставини, а саме: надання земельних ділянок з перевищенням встановлених повноважень щодо права розпорядження землями комунальної власності територіальних громад. Так, зі змісту даної постанови вбачається, що під час перегляду Верховним Судом України вищевказаної справи №21-195а14 колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України на підставі аналізу пункту 12 Перехідних положень, статті 41 ЗК, статей 133, 135, 137 ЖК, Примірного статуту дійшли висновку про те, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту.

Натомість слід зазначити, щодо повноважень Харківської міської ради стосовно надання у приватну власність земельної ділянки, яка знаходиться в районі вул. Батумської у м. Харкові, Білгородське шосе (кадастровий номер :16:013:0329), ОК ЖБК Атлант-Сервіс.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 41 Земельного кодексу України та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають відповідно у державній та комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом продажу земель, безоплатної передачі у приватну власність громадянам, надання їх в оренду чи передачі їх у постійне користування (статті 118, 122, 123 Земельного кодексу України). Реалізовуючи зазначені повноваження, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються або передаються в оренду чи постійне користування.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка знаходиться в районі вул. Батумської у м. Харкові.

Тобто, спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту та перебуває у власності територіальної громади міста Харкова та саме їй належить право щодо розпорядження даною земельною ділянкою.

Слід також зазначити, що правові підстави скасування правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування визначені положеннями ст. 21 ЦК України, згідно якої 1. суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/35 від 26.01.2000 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Таким чином, правові підстави для скасування рішення органу місцевого самоврядування можуть мати місце виключно за наявності двох умов:

1) невідповідність актам цивільного законодавства;

2) порушення цивільних прав або інтересів.

Невідповідність у даному позові спірного рішення Харківської міської ради актам цивільного законодавства зводиться до недотримання ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" під час здійснення державної реєстрації вимог чинного законодавства, а саме ЖК УРСР в частині порушення кількості осіб у складі, порушення вікового цензу для учасників ЖБК, відсутність членів ЖБК на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Проте, як вбачається з наявних матеріалів справи та викладених норм законодавства створення ОК "ЖБК "Атлант-Сервіс" відбулося не лише на підставі норм ЖК УРСР та Примірного статуту, а й відповідно до положень - Закону України "Про кооперацію", нормами якого визначено іншу процедуру організації діяльності і створення житлово-будівельних кооперативів.

Згідно приписів частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. До предмету доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Згідно ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи те що Харківська міська рада при прийнятті рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2010 №423/11 діяла в межах своєї компетенції щодо розпорядження земельними ділянками з кадастровим номером :16:013:0329, розташованої в районі вул. Батумської в м. Харкові, площею 2,9057 га, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо невідповідності прийнятого рішення вимогам Закону України, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів порушення цивільних прав або інтересів будь яких осіб, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним відповідного рішення в контексті ст. 21 ЦК України, а також констатує про вичерпання дії оскаржуваного рішення шляхом його виконання, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0329, розташованої в районі вул. Батумської в м. Харкові, площею 2,9057 га серії ЯК № 159255, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається, в матеріалах справи наявний Державний акт на право власності ОК ЖБК Атлант-Сервіс на земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0329 площею 2,9057 га. серії ЯК № 159255.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ст. 318 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 статті 353 ЦК України (ст. 321 ЦК України).

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України, є частиною національного законодавства України.

Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національної правової системи відповідне положення кореспондується з приписами ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федоренко проти України від 30.06.2006 р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, конфлікт інтересів держави та приватних осіб в аналогічній ситуації концептуально вирішувався Європейським судом з прав людини, який у рішенні від 22.11.2007 р. по справі Ukraine-Tyumen vs. Ukraine зазначив, що оскільки заявник отримав будівлю від органів державної влади за певною процедурою, в заявника були відсутні розумні підстави передбачати незаконність такого отримання майна. Відтак, наслідком рішення про скасування передання майна заявнику та вилучення в нього цього майна рівнозначно покладенню на заявника індивідуального та надмірного тягаря, який порушив справедливий баланс, що мав би бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу та захистом права на мирне володіння майном, а це, в свою чергу, свідчить про порушення з боку держави положень ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 11.05.2011 року № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин, державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, ОСОБА_2 Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимога прокурора про визнання недійсним акту на право власності є похідною від вимоги про скасування рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 року № 423/11.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п. 10.2 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів від 28.09.2011 року № 423/11, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0329, розташованої в районі вул. Батумської в м. Харкові, площею 2,9057 га серії ЯК № 1592555.

Щодо заявленого клопотання Харківської міської ради про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у його задоволенні виходячи з наступного: у відповідності до частини 2.2. ОСОБА_7 Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Отже, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог прокурора, а тим самим встановивши відсутність порушеного права, заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.6 ОСОБА_7 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Таким чином, в даному випадку, судовий збір покладається на прокурора, а оскільки, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір (в редакції, що діяла на момент подачі позову) органи прокуратури звільнено від сплати судового збору, то судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 14, 124, 129, 144 Конституції України, статтями 1, 41, 116, 118, 122, 123, Земельного кодексу України, статтями 21, 319, Цивільного кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України Про кооперацію, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 54 ,82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 12.11.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10

922/4176/15