РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/25166/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «АТП-1»

до Київської міської ради

про тлумачення змісту правочину

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явились

від відповідача Безносик А.О. - представник за довіреністю № 255-КР-3813 від 13.10.15

В судовому засіданні 18.11.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «АТП-1» до Київської міської ради про тлумачення умов договору на право тимчасового користування земельною ділянкою реєстраційний № 79-5-00067, що був укладений між сторонами 13 грудня 2001 року, а саме: що згідно пункту 1.1. договору на право тимчасового користування земельною ділянкою № 79-5-00067 від 13 грудня 2001 року, предметом Договору є користування земельною ділянкою в розумінні використовує та вилучає з неї корисливі властивості, а не орендує її в розумінні положення статті 1 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25166/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 21.10.2015.

21.10.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 21.10.2015, з'явився представник відповідача, який вимоги ухвали суду виконав, надав через канцелярію письмовий відзив, що був долучений до матеріалів справи. У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з доводами позивача, оскільки вважає, що договір на право тимчасового довгострокового користування землею визначає права та обов'язки сторін стосовно платного строкового користування земельною ділянкою, тобто правовідносини, які виникли внаслідок його укладення між сторонами - є правовідносинами оренди, а отже, укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки і не встановлює іншого виду зобов'язальних відносин між сторонами, окрім правовідносин оренди землі на умовах платності та строковості користування.

Ухвалою суду від 21.10.2015 судом задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 04.11.2015 р.

У судове засідання, призначене на 04.11.2015, з'явилися представники сторін.

Представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи документи, яке було судом задоволено та клопотання про колегіальний розгляд справи.

Представник відповідача проти вказаного клопотання заперечував, зазначивши, що позивач зловживає процесуальними правами та його дії спрямовані на затягування процесу.

Судом досліджено клопотання позивача та встановлено, що заявником не було доведено та не надано доказів того, що дана справа є складною та її категорія відноситься до справ, які підлягають колегіальному розгляду, у зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні клопотання ПАТ «АТП-1» про призначення колегіального розгляду даної справи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві та просила суд відмити у позові повністю.

У судовому засіданні 01.11.2015 за клопотанням представника позивача оголошувалась перерва до 18.11.2015.

У судове засідання, призначене на 18.11.2015, з'явився представник відповідача.

Представник позивач у судове засідання не з'явився, через загальний відділ діловодства подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити повноваженого представника у судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі та до винесення рішення окружним адміністративним судом міста Києва у пов'язаній справі № 826/17288/15. До вказаних клопотань долучено судову повістку Печерського районного суду м. Києва про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, яке відбудеться 18.11.2015 о 10:00 та ухвалу Окружного адміністративного суду від 26.8.2015 № 826/17288/15.

Представник відповідача заперечував проти клопотань про відкладення, зазначивши про їх необґрунтованість та недоведеність.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Твердження позивача про перебування його представника в іншому судовому засіданні не може бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що позивач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Крім того, суд зазначає, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження обставини викладених у клопотаннях.

З урахуванням викладених обставин, клопотання позивача про відкладення розгляду справи залишено судом без задоволення.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов?язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що позивач в судове засідання 18.11.2015., не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка деяких учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті. При цьому, судом прийнято до уваги, що позивачем було викладено свою правову позицію по суті спору у судовому засіданні 04.11.2015 р.

Судом також розглянуто у судовому засіданні клопотання позивача про призначення судового експертизи та відмовлено у його задоволенню з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

13 грудня 2001 року між Київською міською радою (надалі - відповідач) та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «АТП-1», (надалі - позивач) було укладено договір на право тимчасового користування землею (надалі - договір). Вказаний договір зареєстровано за № 79-5-00067 від 13.12.2001.

Відповідно до п. 1.1. договору Київська міська рада на підставі рішення від 30.11.2000 р. № 90/1067 надає, а відкрите акціонерне товариство «АТП-1» приймає в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 82 997 кв.м. згідно з планом землекористування, що додається.

Згідно з п.1.2. договору земельна ділянка площею 82997 кв.м. надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки, в тому числі 1048 кв.м. в межах червоних ліній без права будівництва капітальних споруд та 1563 кв.м. без права будівництва капітальних споруд, для експлуатації та обслуговування комплексу будівель і споруд на вул. Промисловій, 1 у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно Закону України «Про плату за землю» у вигляді земельного податку у розмірі 1% у рік від грошової оцінки земельної ділянки.

За доводами позивача, ПАТ «АТП-1» дізналося 30.03.2015 р., що відповідач трактує вказаний договір на право тимчасового користування земельною ділянкою як договір оренди, внаслідок чого своїм рішенням № 89/9146 від 28.02.2013 р. намагається внести зміни до п. 2.1. договору, зазначивши, що орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки. За переконаннями позивача, між сторонами був укладений договір користування земельною ділянкою, а не договір оренди, оскільки він не посвідчений нотаріально за місцем знаходженням земельної ділянки, та не містить істотних умов договору оренди. А тому позивач звернувся до суду з вимогами про розтлумачення умов договору, а саме: що згідно з п.1.1. договору на право тимчасового користування земельною ділянкою № 79-5-00067 від 13 грудня 2001 року, предметом Договору є користування земельною ділянкою в розумінні використовує та вилучає з неї корисливі властивості, а не орендує її в розумінні положення статті 1 Закону України «Про оренду землі».

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, зазначивши також про наявність рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2015 р. у справі № 910/5402/15-г за позовом заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з вимогами до Публічного акціонерного товариства «АТП-1» про внесення змін договору оренди земельної ділянки від 13.12.2001, яким позовні вимоги задоволено та зроблено висновок, що між сторонами при укладені договору на право тимчасового користування землею є правовідносинами оренди, вказане рішення залишено без змін поставною Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 27.10.2015 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, положення яких кореспондуються із нормами статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 27.04.2015 р. у справі № 910/5402/15-г за позовом заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з вимогами до Публічного акціонерного товариства «АТП-1» про внесення змін договору оренди земельної ділянки від 13.12.2001 задоволено позовні вимоги заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та внесено зміни до п. 2.1. договору на право тимчасового користування землею, укладеного Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1» (нове найменування якого - Публічне акціонерне товариство «АТП-1» від 13.12.2001, зареєстрованого за №79-5-00067, виклавши його у такій редакції: « 2.1.Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки».

У мотивувальній частині даного рішення встановлено, що «…правовідносини, що виникли між сторонами при укладенні договору на право тимчасового користування землею є правовідносинами оренди».

Як свідчать матеріали справи вказане рішення було переглянуто в апеляційному порядку та залишено в силі. При цьому, у мотивувальній частині постанови № 910/5402/15-г від 24.06.2015 Київський апеляційний господарський суд встановив, що: «Доводи апелянта про те, що між сторонами укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею, у зв'язку з чим відповідач є землекористувачем, а тому посилання на статтю 288 Податкового кодексу України є безпідставними і не можуть застосовуватись до даного виду договірних відносин - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані з огляду на наступне.

Статтею 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 статті 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Договір оренди землі, відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Договір на право тимчасового довгострокового користування землею визначає права та обов'язки сторін стосовно платного строкового користування земельною ділянкою, тобто правовідносини, які виникли внаслідок його укладення між сторонами - є правовідносинами оренди, а отже, укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки і не встановлює іншого виду зобов'язальних відносин між сторонами, окрім правовідносин оренди землі на умовах платності та строковості користування».

Вищий господарський суд Україні у постанові № 910/5402/15-г від 27.10.2015 зазначив, що «…перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду в оскарженій частині про задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновків, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, всебічно, повно та об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; вірно з'ясували природу спірних правовідносин сторін та застосували положення законодавства».

Відтак, наведене вище, свідчить про дослідження судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій саме правої природи правовідносин сторін, за укладеним між ними договором на право тимчасового користування землею, та встановлено, що укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки і не встановлює іншого виду зобов'язальних відносин між сторонами, окрім правовідносин оренди землі на умовах платності та строковості користування».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного встановлення наведеної обставини, адже встановлення даної обставини підтверджується судовим рішенням від 27.04.2015 р. у справі № 910/5402/15-г у спорі, що виник між тими ж сторонами, а також постановами Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 та Вищого господарського суду України від 27.10.2015 р.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В порядку передбаченому ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.11.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.