РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2015Справа №910/25914/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

До Національного банку України

Про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Григорчук В.І., Кірієнко П.В. - представники за довіреностями.

В судовому засіданні 09.11.2015 на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним з моменту підписання договору про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 від 22.08.2013, укладений між Національним банком України та ПАТ «ХК «Київміськбуд».

Позов мотивований тим, що укладений між позивачем та відповідачем договір про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 від 22.08.2013 в момент його укладення суперечив ст.ст. 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки пунктом 7.4 оспорюваного правочину передбачено обов'язок замовника у разі розірвання договору протягом 3 днів повернути інвестору внесені кошти та сплатити за користування цими коштами, що суперечить наведеним приписам законодавства, адже внесені кошти у інвестування є спільною власністю сторін, і можуть використовуватись лише для задоволення інтересів усіх учасників даного виду правовідносин. Крім того, позивач вказував і на те, що оспорюваний правочин суперечив ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки сторонами не було дотримано вимоги закону щодо процедури залучення коштів інвестування для будівництва через вказані установ, а також сторонами не було досягнуто згоди щодо предмету договору, що є істотною його умовою, що суперечить ч.ч. 2, 7 ст. 180 Господарського кодексу України. Наведені обставини, на думку позивача, є підставами визнання недійсним договору про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 від 22.08.2013 згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 було порушено провадження у справі № 910/25914/15 та призначено розгляд справи на 23.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 розгляд справи відкладено до 09.11.2015.

В судове засідання 09.11.2015 позивач представників не направив. Проте, через канцелярію Господарського суду міста Києва подав письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю представника позивача бути присутнім в даному судовому засіданні.

Суд, дослідивши в судовому засідання клопотання позивача, заслухавши думку присутніх представників відповідача, дійшов висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що неявка представників позивача в судове засідання, про яке сторони були обізнані, не перешкоджає вирішенню справи по суті в даному судовому засіданні, у зв'язку з чим клопотання позивача про відкладення розгляду справи відхиляється як необґрунтоване та безпідставне.

Представники відповідача в судовому засіданні 09.11.2015 проти заявленого позову заперечували, просили суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач у письмовому відзиві на позов в обґрунтування заперечень посилався на те, що оспорюваний правочин жодним чином не суперечив ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки норма наведеної статті регулює фінансування будівництва з використанням недержавних коштів, проте, відповідач здійснює розпорядження лише державними коштами, які і були профінансовані у будівництво. Крім того, предмет договору не стосується фінансової співпраці між сторонами, фінансового посередництва, надання фінансових послуг, тощо, а стосується фінансування конкретного будівництва з подальшою передачею проінвестованих площ інвестору (відповідачу). Також, відповідачем здійснено 100% фінансування будівництва і отримано 100% профінансованих об'єктів будівництва за договором.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.08.2013 між відповідачем - Національним банком України, як інвестором, та позивачем - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як забудовником, укладено договір про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 (далі - договір інвестування, оспорюваний договір), за умовами якого інвестор в порядку та на умовах, визначених цим договором, бере участь у здійсненні фінансування будівництва об'єктів будівництва, перелік яких зазначений у додатку № 1 до договору, а забудовник зобов'язується в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором збудувати та передати інвестору об'єкти будівництва належної якості за актами приймання - передавання за кожною адресою та зареєструвати їх в Департаменті будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (п. 1.1).

Згідно пункту 3.1 договору інвестування, загальна вартість об'єктів будівництва за цим договором становить 58 383 650,55 грн. Ціна за 1 кв.м. об'єктів будівництва визначена по кожній окремій квартирі у адресному переліку квартир, що наведено у додатку № 1 до договору (п. 3.2).

Відповідно до пункту 4.1 договору інвестування, оплата проводиться інвестором в національній валюті України - гривні, протягом 5 робочих днів з дати підписання договору в сумі, яка передбачена п. 3.1 договору.

Пунктом 5.1 договору інвестування визначено, що забудовник передає інвестору об'єкти будівництва за актами приймання - передавання у строки, що зазначені у додатку № 1 до договору.

Пунктом 7.4 договору інвестування визначено, що у разі розірвання договору з ініціативи забудовника, або у зв'язку з невиконанням ним своїх зобов'язань він протягом 3 робочих днів з дати його розірвання повертає інвестору кошти в повному обсязі та здійснює оплату за користування цими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми коштів за кожний день з дати її отримання на свій розрахунковий рахунок до дня повернення цих коштів у повному обсязі на розрахунковий рахунок інвестора.

Пунктом 11.1 договору інвестування визначено, що з моменту виконання інвестором пункту 4.1 цього договору, інвестор отримує всі майнові права на об'єкти будівництва.

Також, між сторонами договору інвестування було погоджено додаток № 1 до договору, а саме: Адресний перелік квартир у житлових будинках за будівельною адресою, які забудовник зобов'язується передати інвестору за цим договором.

15.10.2013 між відповідачем - Національним банком України, як інвестором, та позивачем - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як забудовником, укладено додатковий договір № Г-2277 до договору інвестування, згідно якого викладено в новій редакції додаток № 1 до договору, а саме: Адресний перелік квартир у житлових будинках за будівельною адресою, які забудовник зобов'язується передати інвестору за цим договором.

Згідно меморіального ордеру № від 27.08.2013, відповідачем було перераховано позивачу загалом 58 383 650,55 грн. з призначенням платежу «інвестування у житл.будівництво № Г-2245 від 22.08.13», про що також відповідачем видано довідку про 100% оплату вартості квартир за договором інвестування.

Також, між відповідачем - Національним банком України, як інвестором, та позивачем - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як забудовником, підписано та посвідчено печатками обох сторін акти приймання - передачі квартир за договором інвестування (в редакції додаткової угоди від 15.10.2013),а саме: № 1 від 30.12.2013, № 2 від 17.01.2014, № 3 від 03.12.2014, № 4 від 13.02.2015, № 5 від 19.03.2015, № 6 від 09.06.2015, № 7 від 09.06.2015№ 8 від 08.07.2015.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач вказував на те, що укладений між позивачем та відповідачем договір про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 від 22.08.2013 в момент його укладення суперечив зокрема ст.ст. 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки пунктом 7.4 оспорюваного правочину передбачено обов'язок замовника у разі розірвання договору протягом 3 днів повернути інвестору внесені кошти та сплатити за користування цими коштами, що суперечить наведеним приписам законодавства, адже внесені кошти у інвестування є спільною власністю сторін, і можуть використовуватись лише для задоволення інтересів усіх учасників даного виду правовідносин.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1133 Цивільного кодексу України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Приписами статті 1134 Цивільного кодексу України визначено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників може бути доручено ними одному з учасників. Користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду. Обов'язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням цих обов'язків, встановлюються договором простого товариства.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти.

Статтею 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ч. 1). Інвестиційна діяльність здійснюється зокрема на основі державного інвестування, у тому числі державної підтримки реалізації інвестиційних проектів відповідно до положень цього Закону, здійснюваного органами державної влади та органами влади Автономної Республіки Крим за рахунок коштів бюджетів, позабюджетних фондів і позичкових коштів, а також державними підприємствами і установами за рахунок власних і позичкових коштів (ч. 2).

Статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Забороняється інвестування в об'єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

Інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об'єктів визначаються виключно законами.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що 22.08.2013 між відповідачем - Національним банком України, як інвестором, та позивачем - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як забудовником, укладено договір про інвестування у житлове будівництво № Г-2245, на підставі якого у сторін спору виникли правовідносини у сфері інвестування грошових коштів з метою отримання зі сторони відповідача - квартир у власність, а зі сторони позивача - грошових коштів. Спільної мети при укладенні наведеного правочину - між сторонами не передбачалось, а сплачені відповідачем кошти - не є вкладом у спільну діяльність, адже фактично є оплатою за майнові права на квартири, які будуть збудовані позивачем внаслідок реалізації інвестиційного договору, і право власності на які відповідач набуває після 100% оплати, що передбачено і п. 11. 1 інвестиційного договору.

Таким чином, укладений між сторонами інвестиційний договір не є договором спільної діяльності, а тому на нього не розповсюджуються і приписи ст.ст. 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України.

Також, не приймається судом і посилання позивача як на підставу недійсності інвестиційного договору на його суперечність ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки норма наведеної статті регулює фінансування будівництва з використанням недержавних коштів, проте, відповідач здійснює розпорядження лише державними коштами, які і були профінансовані у будівництво.

Крім того, суд враховує і те, що інвестиційний договір сторонами виконаний, а саме: відповідачем сплачено 100% коштів, обумовлених п. 3.1 договору, а позивачем передано відповідачу про інвестовані площі за актами приймання - передачі квартир за договором інвестування, тобто кожною з сторін прийнято від контрагента виконання обумовлених зобов'язань, що також підтверджує погодження обома сторонами правомірності укладення оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на те, що в момент його укладення суперечив ст.ст. 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інвестиційну діяльність» - судом відхиляється як безпідставне та необгрунтоване.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за загальними вимогами чинного законодавства неузгодження сторонами в договорі істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов.

Наведене також узгоджується і з приписами п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Таким чином, посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на те, що сторонами не було досягнуто згоди щодо предмету договору, що є істотною його умовою, що суперечить ч.ч. 2, 7 ст. 180 Господарського кодексу України - судом відхиляється як безпідставне та необґрунтоване.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що оспорюваний правочин укладено між сторонами на правомірних правових підставах, його умови не суперечили умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушували їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами договір направлений на виникнення правових наслідків, що не суперечили цілям діяльності сторін і договір інвестування ними виконано, а тому, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав, обумовлених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним договору про інвестування у житлове будівництво № Г-2245 від 22.08.2013 з підстав його суперечності ст.ст. 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», ч.ч. 2, 7 ст. 180 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене позов ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 від 10.02.2014 - не є законним та обґрунтованим, вимога за ним не була доведена належними та допустимими доказами, а тому заявлений позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 16.11.2015.

Суддя О.М. Спичак