КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа№ 910/22133/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Шагін О.В. (довіреність б/н від 13.01.2015 р.)

від відповідача - Дяченко Т.В. (довіреність №130 від 13.10.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

на рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р.

у справі №910/22133/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною «Укрекоресурси»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною «Укрекоресурси» про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті лізингових платежів в сумі 154802,82 грн., 14071,45 грн. пені, 1892,34 3% річних, 7285,38 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду міста Києва (суддя Цюкало Ю.В.) від 08.12.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015, у справі № 910/22133/14 позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 58630,90 грн. основного боргу, 707,87 грн. 3% річних, 3919,90 грн. інфляційних втрат, 5283,11 грн. пені та 1370,84 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

30.04.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (лізингодавець) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №858-FL, відповідно до п. 1.1. якого, лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу (поставки) зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток 1 до договору) (далі - специфікація), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.2. договору, строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток 2 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу (далі - акт приймання-передачі) за формою, встановленою лізингодавцем.

Відповідно до додатку № 1 до договору (специфікація) предметом лізингу є: 2 сміттєвоза Hidro-Mak HRP-20, 2012 року випуску, марка Ford, модель Cargo 2532 DC, загальною вартістю 2248192,24 грн.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан предмета лізингу і відповідність предмета лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям, та умовам договору. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін згідно з вимогами законодавства України. Передача предмета лізингу лізингоодержувачу у володіння та користування у будь-якому випадку відбувається не раніше дати фактичного отримання предмета лізингу від відповідного продавця предмета лізингу.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору.

Згідно п. 6.2. договору, лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає: суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавця у зв'язку з передачею у лізинг предмет лізингу.

Відповідно до п. 6.3. договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку згідно з додатком 2 до договору, який є його невід'ємною частиною.

Пунктом 6.4. договору встановлено, що лізингові платежі складаються з: перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу; авансу вартості предмета лізингу, що відшкодує частину вартості предмета лізингу.

Періодичні лізингові платежі включають перший періодичний лізинговий платіж: винагорода лізингодавця, яка розраховується з дати оплати предмета лізингу лізингодавцем за договором купівлі-продажу до дати платежу місяця, в якому відбулася передача предмета лізингу лізингоодержувачу; другий і всі наступні періодичні лізингові платежі складаються із: відшкодування вартості предмета лізингу; винагорода лізингодавця.

Згідно п. 6.6. договору, кожний черговий лізинговий платіж лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати не пізніше дати вказаної в додатку 2.

Додатковими угодами №1 від 24.07.2013 р., №2 від 20.08.2013 р., №4 від 31.03.2014 р., №5 від 30.04.2014 р. сторонами вносились зміни до графіку сплати лізингових платежів.

07.05.2013 р. на виконання умов договору позивач, як лізингодавець, передав, а державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство «Укрекоресурси»), як лізингоодержувач, прийняв предмет лізингу, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі від 07.05.2013 р., підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками позивача та відповідача.

Предметом спору у даній справі є обов'язок відповідача оплатити заборгованість з лізингових платежів, нарахованих у період з квітня по травень 2014 року, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством та умовами договору за невиконання відповідних зобов'язань в установлений договором строк.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Враховуючи наявність заборгованості, позивач звернувся до відповідача з повідомленням вих. № 1703/06 від 11.06.2014 р. про розірвання договору фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013 р. з дати отримання такого повідомлення та вимогою сплатити існуючий борг і повернути предмет лізингу у відповідності до умов договору. Вказане повідомлення було отримане відповідачем 16.06.2014 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією накладної № 1857782.

Пунктом 7.1.1. договору передбачено, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж або інші платежі (частково або в повному обсязі) за договором та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу, це вважається істотним порушенням умов договору.

У випадку виникнення будь-якої події невиконання зобов'язань, передбаченої в п.п. 7.1.1-7.1.5 договору лізингодавець має право на свій власний розсуд, серед іншого, розірвати договір та вимагати погашення всієї заборгованості по будь-яким платежам за договором та повернення предмета лізингу; вилучити предмет лізингу, в тому числі і на підставі виконавчого напису нотаріуса та застосувати такі заходи як окремо, так і в сукупності. При цьому, всі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. (п. 7.2. договору).

Аналогічні положення визначені сторонами також у п.п. 11.1., 11.2. договору, в яких закріплене право лізингодавця на одностороннє розірвання договору фінансового лізингу та обов'язок лізингоодержувача сплатити належні за договором платежі на дату припинення чи розірвання договору та на дату повернення предмету лізингу.

Враховуючи умови договору, існування у відповідача заборгованості зі сплати лізингових платежів за квітень та травень 2014 року, невчинення відповідачем дій, спрямованих на усунення порушення зобов'язань та продовження користування предметом лізингу (п. 7.5. договору), колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що договір фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013 р. є розірваним в односторонньому порядку з 16.06.2014 р. (відповідно до п. 11.4 договору з дати отримання відповідачем повідомлення № 1703/06 від 11.06.2014 р. про розірвання договору).

07.07.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4125, про вилучення та повернення відповідачем на користь позивача предмета лізингу.

Наявним в матеріалах справи актом державного виконавця від 28.08.2014 р. підтверджується факт вилучення у відповідача та передачі позивачу предмета фінансового лізингу.

Згідно ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Умовами п. 12.1 договору передбачено, що право власності на предмет лізингу переходить до відповідача по закінченню строку лізингу та після здійснення всіх платежів за договором та підписання акта про передачу права власності.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати лізингових платежів, які підлягали оплаті відповідно до передбачених графіком дат платежу за період з квітня 2014 року по вересень 2014 року, на загальну суму 154802,82 грн.

Частинами 2, 4 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 р. №3-28гс13; від 29.10.2013 р. №3-31гс13.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 20.05.2014 р. №01-06/646/2014 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» зазначено, що у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу право власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача не перейшло, тому позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності лізингодавця, є безпідставними.

За таких обставин, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості майна, яке залишилося у власності позивача, оскільки право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло.

Тому, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення основного боргу за договором фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013 р. по сплаті лізингових платежів в сумі 154802,82 грн. підлягають задоволенню частково у розмірі 58630,90 грн. за вирахуванням такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості майна, яке залишилося у власності позивача (96171,92 грн.).

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 14071,45 грн. у зв'язку з порушенням відповідачем виконання зобов'язань з оплати лізингових платежів згідно договору.

Згідно п. 9.2.1. договору, за порушення обов'язку зі своєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України річних, що діяла у період такого порушення зобов'язань лізингоодержувачем за договором, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 14071,45 грн. пені підлягають задоволенню частково у розмірі 5283,11 грн., з урахуванням суми основного боргу - 58630,90 грн. В іншій частині позову про стягнення пені слід відмовити.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1892,34 грн. 3% річних та 7285,38 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позов в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягає задоволенню частково, а саме 3% у розмірі 707,87 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3919,90 грн. виходячи із суми основного боргу 58630,90 грн. В іншій частині позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р. у справі №910/22133/14 залишити без змін.

Справу №910/22133/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун