КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 910/15778/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 року по справі №910/15778/15 (суддя - Турчин С.О.) повний текст якого складено 31.08.15року.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про припинення дії, яка порушує право

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про зобов'язання ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" зарахувати кошти отримані від позивача у розмірі 35 726, 01 грн. в рахунок погашення заборгованості відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2009 у справі №1/312.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що що відповідач здійснив не вірне зарахування коштів у розмірі 35726,01 грн., що були перераховані позивачем з метою погашення боргу за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.15р. в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 1", звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015р. у справі №910/15778/15 передано на розгляд колегії суддів головуючий суддя Тищенко О.В., судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 22.09.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд скарги на 20.10.15р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 10.11.2015 у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі.

09.10.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представником відповідача були подані додаткові пояснення по справі.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 27.08.2015 року у справі № 910/15778/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі просив суд відмовити апелянту в її задоволення та залишити без змін оскаржуване рішення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем було укладено договір № 01216/5-02 від 25.10.2002 р. про надання послуг з водопостачання та водовідведення, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент в свою чергу сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором.

У відповідності до п. 2.1. договору, постачальник забезпечує постачання питної води та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин.

Абонемент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством (п. 2.2 Договору).

У п. 3.5 договору зазначено, що абонент розраховується за надані послуги в порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи абонента.

Оплата проводиться шляхом зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 3.7.).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312 було встановлено факт неналежного виконання ТОВ "Рада - 1" зобов'язань за договором №01216/5-02 від 25.10.2002 за період з 01.04.2007 по 01.09.2008. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада - 1" на користь Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" 23139,36 грн. -основного боргу, 7345,15 грн. - інфляційної складової боргу, держмито в розмірі 377,28 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118,00 грн.

Як вказує позивач, в період з 27.05.2014 по 31.07.2015 р. ним було перераховано відповідачу кошти в розмірі 35726,01 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1779 від 27.05.2014 на суму 4182,00 грн., №1778 від 27.05.2014 на суму 9238,20 грн., №762 від 26.06.2014 на суму 12971,02 грн., №2037 від 31.07.2014 на суму 9334,79 грн.

Згодом позивач звернувся до відповідача з листом 01-0053 від 19.02.2015, в якому просив відповідача зарахувати кошти у розмірі 35726,01 грн. в рахунок погашення заборгованості згідно рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312, оскільки, заборгованість згідно із актом звірки взаєморозрахунків за спожиті енергоносії від 22.05.2014 становить 35726,01 грн., а зобов'язання між сторонами припинені з 26.04.2014, у зв'язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10.04.2014 № 1198-VII.

У листі від 13.03.2015 вих. №2449/08-18/30-15 відповідач зазначив про безпідставність вимог позивача про зарахування грошових коштів у розмірі 35726,01 грн. в рахунок погашення заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312, оскільки, грошові кошти сплачені позивачем у травні-липні 2014 року як оплата за воду згідно договору №0216/5-02 від 25.10.2002 за період з 01.03.2012-01.04.2014, що не включає в себе період заборгованості, за який рішенням суду стягнуто борг.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції між сторонами по справі, 25.10.2002р. було укладено договір про надання послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.01.2009 р. задоволено позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія „Київводоканал" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада-1" 23139,36 грн. основного боргу, 7345,15 грн. інфляційної складової боргу, 377,28 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням місцевого господарського суду було виконано позивачем лише частково, а саме на суму 14 342,29 грн.

Відповідно до розрахунку з березня 2012 року по березень 2014 року ПАТ «АК Київводоканал» було надано ТОВ «Рада 1» послуг з водопостачання на загальну суму 227 809,04 грн., натомість останнім було сплачено послуги лише на суму 199 681,75 грн.

Таким чином на момент звернення позивача до суду за ним обліковується заборгованість у розмірі 28 127,29 грн., яка виникла у період з 01.03.2012 по 01.03.2014 року. При цьому як було зазначено відповідачем в додаткових пояснення до апеляційної скарги до вищезазначеного розрахунку не враховані кошти, які були стягнуті за рішенням Господарського суду м. Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312, оскільки дана заборгованість не є оспорюваною та обліковується окремо від поточної.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач просить зобов'язати ПАТ «Акціонерна компанія Київводоканал» зарахувати кошти отримані від нього у розмірі 35 726,01 грн. а рахунок погашення заборгованості відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2009, проте дана позовна вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У відповідності до наявних в матеріалах справи платіжних доручень №1779 від 27.05.2014 на суму 4182,00 грн., №1778 від 27.05.2014 на суму 9238,20 грн., №762 від 26.06.2014 на суму 12971,02 грн., №2037 від 31.07.2014 на суму 9334,79 грн., наданих в підтвердження сплати відповідачу 35726,01 грн., вбачається, що призначенням платежу за вказаними платіжними документами є: оплата за воду, згідно договору №0216/5-02 від 25.10.2002, код абонента 6-50081, заборгованість за період 01.03.2012-01.04.2014.

У відповідності до п. 20.1 ст. 20, п. 21.1 ст. 21 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціатором переказу може бути платник, ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 N 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику.

Враховуючи вищевикладене, платіжні доручення №1779 від 27.05.2014 на суму 4182,00 грн., №1778 від 27.05.2014 на суму 9238,20 грн., №762 від 26.06.2014 на суму 12971,02 грн., №2037 від 31.07.2014 на суму 9334,79 грн. призначення платежу яких «оплата за воду, згідно договору №0216/5-02 від 25.10.2002» можуть розцінюватись, як перерахування коштів лише за вказаним платежем.

Враховючи те, що суд не наділений правом самостійно змінювати призначення здійснених сторонами платежів та вважати зарахованими кошти в оплату іншого боргу, а також наявність у позивача заборгованості за отримані послуги у період з 01.03.2012-01.03.2014 року та неповного виконання позивачем рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2009 у справі № 1/312, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 27.08.2015 року по справі № 910/15778/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15778/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова