ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа № 922/4022/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Івакіна В.О.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4641 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 07.09.15 у справі

за позовом ТОВ "Автомагістраль", м. Харків,

до Дочірнє підприємство "Харківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Харків,

третя особа - Служба автомобільних доріг у Харківській області, м. Харків,

про стягнення 133 230 650,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автомагістраль" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості у розмірі 133230650,62 грн., з яких: основний борг - 75770981,47 грн., 3% річних - 4926459,18грн., інфляційні втрати - 52533209,97 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує невиконання відповідачем зобов'язань за Договором підряду № 05-АМ-01 від 24.05.2012 року, за Договором підряду № 03-А-01 від 27.03.2012 року та за Договором підряду № 26/09-11-М від 26.09.2011 року щодо своєчасного розрахунку за виконані роботи. Судові витрати позивач також просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року (суддя Суслова В.В.) позов задоволено. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Харківській облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (61202, м. Харків, вул.Ахсарова,2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль» (54001, м.Миколаїв, вул. Карла Лібкнехта, буд. 7, ) суму основного боргу в розмірі 75770981,47 грн., 52533209,97 грн. інфляційних втрат, 4926459,18 грн. 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 73080,00грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної та своєї позиції по справі відповідач вказує, що його вина щодо неповної оплати наданих послуг відсутня, оскільки ним не було отримано державного фінансування від замовника для розрахунку з позивачем, що було передбачено п. 5.1. Договорів підряду.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автомагістраль" (далі - позивач, субпідрядник) та Дочірнім підприємством «Харківській облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі-відповідач, Генпідрядник), були укладені договори на виконання робіт по поточному ремонту автомобільної дороги Київ-Харків-Довжанський у Харківській області, а саме:

- Договір підряду № 05-АМ-01 від 24 травня 2012 року на виконання робіт по поточному ремонту автомобільної дороги Київ-Харків-Довжанський на дільниці км 395+064 км 461+076 у Харківській області;

- Договір підряду № 03-АМ-01 від 27 березня 2012 року на виконання робіт по поточному ремонту автомобільної дороги Київ-Харків-Довжанський на дільниці км 516+200- км 646+200 у Харківській області;

- Договір підряду № 26/09-11-М від 26 вересня 2011 року на поточний ремонт автомобільної дороги Київ-Харків-Довжанський на дільниці км 461+076- км 472+218 у Харківській області.

Відповідно до п. 2.1. вищевказаних договорів, Генпідрядник доручає, а Субпідрядник зобов'язується в порядку та умовах, визначених договором виконати роботи по поточному ремонту автомобільної дороги Київ-Харків-Довжанський на відповідних дільницях, надалі - роботи, види та обсяги яких обумовлені в проектно-кошторисній документації.

Відповідно до п.2.2. Договорів, позивач зобов'язався в межах договірної ціни, виконувати на свій ризик власними силами і засобами всі передбачені цим Договором роботи і передати їх в обумовлені строки відповідачу, усувати власними силами і засобами на протязі гарантійного строку недоробки/дефекти, що зумовлені неякісним виконанням робіт, в той час як згідно з п.2.3. Договору - відповідач зобов'язався прийняти вищевказані роботи та оплатити їх.

Відповідно до п.3.1. Договорів, договірна ціна робіт, що підлягають виконанню по цьому Договору є динамічною визначається з урахуванням податку на додану вартість відповідно з ДБН Д.1.1-1-2000.

Умовами п.п. 5.1. Договорів встановлено, що розрахунки за виконані роботи проводяться щомісячно на підставі проміжних актів виконаних робіт за звітний місяць «ОСОБА_1 приймання виконаних підрядних робіт» (форма КБ-2в) та «Довідки про вартість виконаних підрядних робіт» (форма №КБ-3) згідно п.2 сумісного наказу Держкомстату та Держбуду від 21.06.02 року №237/5, не пізніше 10 робочих днів з моменту їх підписання, але в будь-якому випадку після отримання грошових коштів від Замовника.

Крім того, в пункті 5.3 зазначеного Договору вказано, що фінансування робіт за цим Договором здійснюється Генпідрядником за рахунок бюджетних коштів, отриманих від Замовника.

Замовником за цим Договором є Служба автомобільних доріг у Харківській області.

На виконання умов Договорів позивачем 2012-2013 роках було виконано роботи на загальну суму 104356192,70 грн., з яких: за Договором підряду № 05-Ам-01 від 24.05.2012 року виконано роботи на суму 293881,00 грн., за Договором підряду № 03-А-01 від 27.03.2012 року - на суму 94887094,70 грн., за Договором підряду № 26/09-11-М від 26.09.2011 року - на суму 9175217,00 грн. Вказане підтверджується щомісячними ОСОБА_1 приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ 2в) та Довідками про вартість виконаних робіт (форми КБ-3), які знаходяться в матеріалах справи. Форми КБ-2в та КБЗ підписані сторонами без жодних зауважень та заперечень.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оплата виконаних робіт проведена лише частково у сумі 28585211,23 грн., у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем по оплаті прийнятих робіт загалом у сумі 75770981,47грн.

21 жовтня 2014 року позивач отримав від відповідача лист, яким було повідомлено позивача про те, що розрахуватися за виконані позивачем роботи відповідач збирається тільки після отримання коштів від Замовника (Служби автомобільних доріг у Харківській області).

Вказане й стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду є оплатним, а тому обовязок підрядника виконати певну роботу обумовлює обовязок замовника цю роботу прийняти та оплатити.

Статтею 511 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання не може створювати обов'язку для третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 838 Цивільного кодексу України генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов'язку. Замовник і субпідрядник не мають права пред'являти один одному вимоги, пов'язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд відзначає, що встановлення спірними пунктами договору залежності виконання генпідрядником зобов'язання щодо оплати вартості виконаних робіт від наявності надходження коштів від Служби автомобільних доріг у Харківській області (як замовника) суперечить приписам ст. 617 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту якої випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника (в даному випадку - Служби автомобільних доріг у Харківській області) чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі № 11/446 вказано, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 111-16 цього кодексу.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Колегія суддів враховує, що наявні в матеріалах справи вищезазначені ОСОБА_1 виконаних робіт відповідачем підписані без зауважень, що свідчить про прийняття останнім виконаних позивачем робіт без претензій щодо їх якості, об'ємів і вартості, та виникнення обов'язку у відповідача щодо їх оплати.

Отже підтверджується матеріалами справи, що позивачем були виконані, а відповідачем прийняті роботи всього на суму 104356192,70грн., про що свідчать зазначені вище ОСОБА_1 приймання виконаних будівельних робіт, підписані обома сторонами без зауважень та претензій, однак відповідач здійснив лише часткову оплату послуг у сумі 28585211,23 грн., проте не здійснив оплати за прийняті роботи в повному обсязі в сумі 75770981,47 грн., хоча строк виконання обов'язку оплати вже настав.

При цьому, слід врахувати, що положення пункту 5.1 спірних Договорів, яким передбачена оплата виконаних робіт не пізніше 10 робочих днів після підписання актів виконаних робіт за звітний місяць, але в будь-якому випадку після отримання коштів від замовника не звільняє відповідача від обов'язку щодо оплати прийнятих робіт, оскільки спірні правовідносини між сторонами склалися на підставі Договорів підряду, а отже, обов'язок відповідача оплатити виконану роботу витікає із Закону та спірного Договору і не може ставитися в залежність від виконання певних дій третьою особою (така ж позиція підтримується Вищим господарським судом України в постанові від 26.10.2010 року у справі №31/171).

На підставі вказаного, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу по оплаті виконаних позивачем робіт у розмірі 75770981,47 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем доказів на підтвердження зворотнього суду не надано.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у загальному розмірі 52533209,97грн. та 3% річних у загальному розмірі 4926459,18 грн.

Свої позовні вимоги в цій частині позивач обґрунтовує положеннями статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунків позивача за Договором № 05-АМ-01 від 24.05.2012 року за період з 22.12.2014 року по 06.07.2015 року по формі КБ-3 та формі КБ-2в від 22.12.2014 року на суму 2090942,19 грн. відповідачу нараховано - 4710,87 грн. 3% річних та 116803,38 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, зазначає про його невірність в частині встановлення інфляційних втрат. Так, замість суми у розмірі 118434,36 грн. позивачем нараховано 116803,38 грн.

Відповідно до розрахунків позивача за Договором № 03-А-01 від 27.04.2012 року за період з 28.12.2012 року по 06.07.2015 року по формі КБ-3 та формі КБ-2в від 28.12.2012 року на суму 62013955,78 грн. нараховано - 4694315,80 грн. 3% річних та 47049217,88 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, зазначає про його невірність в частині встановлення інфляційних втрат та процентів. Так, замість інфляційних втрат в сум 47485470,57 грн. позивачем нараховано 47049217,88 грн., при цьому, замість 3% річних у розмірі 4694371,50 року, позивачем нараховано 4694315,80 грн.

Відповідно до розрахунків позивача за Договором № 03-А-01 від 27.04.2012 року за період з 25.07.2013 року по 06.07.2015 року по формі КБ-3 та формі КБ-2в від 25.07.2013 року на суму 391716,90 грн. нараховано - 22923,49 грн. 3% річних та 296504,59 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, зазначає про його невірність в частині встановлення інфляційних втрат. Так, замість суми у розмірі 299257,48 грн. позивачем нараховано 296504,59 грн.

Відповідно до розрахунків позивача за Договором № 03-А-01 від 27.04.2012 року за період з 22.12.2014 року по 06.07.2015 року по формі КБ-3 та формі КБ-2в від 22.12.2014 року на суму 3546957,23 грн. нараховано - 57431,55 грн. 3% річних та 1423982,48 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, зазначає про його невірність в частині встановлення інфляційних втрат. Так, замість суми у розмірі 1443866.24 грн. позивачем нараховано 1423982,48 грн.

Відповідно до розрахунків позивача за Договором № 26/09-11-М від 26.09.2011 року за період з 22.12.2014 року по 06.07.2015 року по формі КБ-3 та формі КБ-2в від 22.12.2014 року на суму 9083464,83 грн. нараховано - 147077,47 грн. 3% річних та 3646701,64 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, зазначає про його невірність в частині встановлення інфляційних втрат. Так, замість суми у розмірі 3697622.31 грн. позивачем нараховано 3646701,64 грн.

Під час перевірок вищенаведених розрахунків, колегія суддів користувалась, зокрема, калькулятором для розрахунку заборгованості системи "ОСОБА_3 Еліт".

Таким чином, враховуючи численні вказані вище помилки здійснені позивачем при розрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат у загальному розмірі 52533209,97грн. та 3% річних у загальному розмірі 4926459,18 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити, зокрема, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно з положеннями статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

За викладеного, а також відповідно до статті 19 Конституції України господарський суд може вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, при цьому до повноважень суду не входить збір доказів та обґрунтування сум, що на думку позивача підлягають стягненню.

Таким чином, за умов ненадання обґрунтованого розрахунку позивачем та відсутності права суду вийти за межі позовних вимог при здійсненні розрахунків судом за позивача в обґрунтування його позовних вимог, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у загальному розмірі 52533209,97грн. та 3% річних у загальному розмірі 4926459,18 грн. у зв'язку з недоведеністю позивачем цих сум через відсутність обґрунтованого розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Вищевказані обставини необґрунтованості розрахунку інфляційних втрат та 3% річних залишились поза увагою місцевого господарського суду, у зв'язку з чим, це рішення підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини 1 та пункту 10 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, в якій має бути, зокрема, зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

За подання апеляційної скарги 18.09.2015 року відповідачем сплачено судовий збір в сумі 80388,00 грн.

Проте, ця сума є меншою, ніж встановлена ставка судового збору за подання апеляційної скарги в редакції Закону України "Про судовий збір" станом на день подання апеляційної скарги.

Згідно Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати, а за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, ставка складає 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 № 01-06/2093/15 Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII) у випадку подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з 01.09.2015 розмір судового збору визначається відповідно до Закону у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII. Відповідне положення застосовується також до скарг і заяв, що подаються у справах, рішення суду першої інстанції у яких прийнято до 01.09.2015 року.

За викладеного, ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду винесеного за насідками розгляду позовних вимог майнового характеру в сумі 133230650,62 грн. складає 200 970,00 грн. При цьому, за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено лише 80388,00 грн.

Відповідно до абз. 2 пункту 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд має право стягнути недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат колегія суддів керується положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 4926459,18 грн. та інфляційних втрат в сумі 52533209,97 грн.

Постановити в цій частині нове рішення - у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 07.08.2015 року залишити без змін.

Стягнути з Дочірнього підприємства Харківській облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (61202, м. Харків, вул.Ахсарова,2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Автомагістраль (54001, м. Миколаїв, вул. Карла Лібкнехта, буд. 7, ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 41560,60 грн.

Стягнути з Дочірнього підприємства Харківській облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (61202, м. Харків, вул.Ахсарова,2, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, , рахунок отримувача: 2003, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 120582,00 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні судові накази.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.11.2015 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Івакіна В.О.