ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 р. Справа № 917/2125/15

за позовом Державного підприємства "Південна залізниця", вул.Червоноармійська, 7, м.Харків в особі відокремленого підрозділу "Вагонне депо Кременчук", вул.Вагонна, 13, м.Кременчук, 39612

до Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, вул.Міщенка, 2, м.Полтава, 36011

про визнання права власності

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача : відсутні

від відповідача : відсутні

Після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява про визнання права власності за Державним підприємством «Південна залізниця» (м. Харків, вул. Червоноармійська, 7, ) в особі відокремленого підрозділу «Вагонне депо Кременчук» на екскаватор одноковшовий ЭО - 2621, 1972 року випуску, шасі № 066841 (Свідоцтво про реєстрацію АБ 701222 від 09.12.2010 року).

Позивач, повідомлений належним чином про дату та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення ухвали суду від 02.10.2015 р., додаткових пояснень чи доказів по справі на адресу суду не надавав, явка представника позивача визнавалася необов"язковою.

Відповідач, проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначає, що відповідач не оспорює право власності позивача на вказане майно і жодним правовим документом не віднесено до його повноважень визнання права власності. Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області здійснює тільки реєстрацію, перереєстрацію чи зняття з обліку сільськогосподарської техніки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив:

30.03.2015 року, наказом № 112 Міністерства інфраструктури України, відокремлений підрозділ «Вагонне депо Кременчук» Державного підприємства «Південна залізниця» був визнаний балансоутримувачем майна цілісного майнового комплексу структурного підрозділу промивально-пропарювальної станції Кагамлицька Південної залізниці, що повернулося з оренди у зв'язку з закінченням терміну дії договору оренди № 1-Ц/2004 від 20.05.2004 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промсистема» та непогодженням його на новий термін.

Відповідно до Акту приймання-передавання майна, що належить до державної власності цілісного майнового комплексу структурного підрозділу промивально-пропарювальної станції Кагамлицька Південної залізниці, були прийняті на баланс активи (будівлі, споруди, машини, механізми) цілісного майнового комплексу промивально-пропарювальної станції Кагамлицька від Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсистема», а саме: екскаватор одноковшовий ЭО - 2621, 1972 року випуску, шасі № 066841 (Свідоцтво про реєстрацію АБ 701222 від 09.12.2010 року).

25.08.2015 року відокремлений підрозділ «Вагонне депо Кременчук» Державного підприємства «Південна залізниця» звернулося до Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області (Держсільгоспінспекція) з проханням провести перереєстрацію транспортного засобу.

Однак, державним інспектором Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області (Держсільгоспінспекція) ОСОБА_1 було відмовлено в реєстрації згідно п. 10 постанови КМУ від 08.07.2009 року «Про затвердження Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів».

Позивач переконаний, що відмова Відповідача у здійсненні реєстрації транспортного засобу є порушенням його прав та просить суд визнати право власності за Державним підприємством «Південна залізниця» (м. Харків, вул. Червоноармійська, 7, ) в особі відокремленого підрозділу «Вагонне депо Кременчук» на екскаватор одноковшовий ЭО - 2621, 1972 року випуску, шасі № 066841 (Свідоцтво про реєстрацію АБ 701222 від 09.12.2010 року).

При вирішенні спору суд приймає до уваги наступне.

Приписами ч. 1 ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації мають право звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, право на судовий захист виникає в особи у випадку порушення її цивільного права, його невизнання або оспорення. Аналогічне положення міститься і у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно якої кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав особи, яка звернулася до суду з позовом. Якщо суд при розгляді справи встановить, що право позивача не є порушеним (оспореним, невизнаним), він відмовляє у задоволенні позову, адже судовому захисту підлягає тільки порушене право.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо невизнання або оспорення його права власності відповідачем.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 459/2011 передбачено, що Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Разом з тим, згідно до п. 1 наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.12.2011 № 770 «Про затвердження Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2012 р. за № 34/20347 Державна інспекція сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Держсільгоспінспекція) є територіальним органом Державної інспекції сільського господарства України та їй підпорядковується.

Отже, Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області є державним органом виконавчої влади, що здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі.

Так, відповідно до п. 4.13. вищевказаного Положення передбачено, що Держсільгоспінспекція здійснює відомчу реєстрацію та облік машин, видачу на них номерних знаків та відповідних реєстраційних документів, ведення автоматизованого обліку зареєстрованих машин та систематизацію відомостей про їх власників з використанням Єдиного реєстру, держателем якого є Держсільгоспінспекція України.

Пунктом 4.19 даного Положення визначено, що Держсільгоспінспекція здійснює державний контроль за дотриманням суб'єктами господарювання, діяльність яких пов'язана з реалізацією машин, що підлягають реєстрації в територіальних органах Держсільгоспінспекції України, законодавства у цій сфері.

Відповідно до п. 4 Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 694 від 08.07.2009 р. машина реєструється протягом семи днів на підставі заяви власника або уповноваженої ним особи, яка подається державному інспектору у відповідному районі, у разі, коли документи, що додаються до заяви, подані у повному обсязі.

Згідно до підп. 2 п. 10 вищевказаного Порядку, визначено, що у реєстрації машини може бути відмовлено у разі подання документів не в повному обсязі.

Відповідно п.3.1 Порядку роботи, пов'язаної з реєстрацією та зняттям з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 22.11.2011 №644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 20.12.2011 №1491/20229, документами, що підтверджують право власності або правомірність використання машини можуть бути будь-які з нижче наведених:

довідка-рахунок (оригінал), видана суб'єктом господарювання, що здійснив реалізацію машини та складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

акт приймання-передачі (оригінал) машини, виданий підприємством -виробником машини, чи складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

рішення суду або його копія, завірена в установленому порядку;

договір купівлі-продажу, міни, дарування, договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном, заповіт;

рішення уповноваженого органу про відчуження машин;

рішення зборів співвласників (витяг з протоколу) про надання повноваження особі представляти інтереси співвласників, засвідчена в установленому порядку згода співвласників, якщо машина перебуває у власності кількох осіб (співвласників) та реєструється за одним із них;

- рішення господарського товариства для машини, що повертається особі у

зв'язку з її виходом з господарського товариства та реєструється за нею;

- документи, що підтверджують правомірність придбання основних складових

частин (вузлів і агрегатів) (накладна, довідка-рахунок тощо), необхідних для

складення машини, акта про присвоєння ідентифікаційного номера в разі,

якщо машина переобладнана або самостійно складена.

Як зазначає відповідач, в даному випадку, до заяви не було додано висновок спеціаліста та документи, що підтверджують право власності або використання машини, а тому заявнику правомірно відмовлено в реєстрації екскаватора ЭО-2621 1972 року зав №25-09132.

Отже, так як Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області є органом державної виконавчої влади, то жодним нормативно-правовим документом не віднесено до її повноважень визнання права власності. Держсільгоспінспекція в Полтавській області здійснює тільки реєстрацію, перереєстрацію чи зняття з обліку сільськогосподарської техніки.

Таким чином, суд дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що Держсільгоспінспекція в Полтавській області не оспорює права власності на екскаватор ЭО-2621 1972 року зав №25-09132, не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, стосовно якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право. В зв'язку з викладеним у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 17.11.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя