КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 910/16752/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Екологія Україна"

на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р.

у справі № 910/16752/15 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Екологія Україна"

до Публічного акціонерного товариства ,,ЗЛАТОБАНК"

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Екологія Україна" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства ,,ЗЛАТОБАНК" про визнання недійсним кредитного договору № 73/12-KL від 12.04.2012р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16752/15 в позові відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на положення ГК України і ЦК України і дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог у даній справі.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду м. Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16752/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015р. у справі № 910/16752/15 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Екологія Україна" на рішення господарського суду м. Києва від 31.08.2015р. прийнято до провадження та призначено її розгляд на 17.11.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на її необґрунтованість, та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні 17.11.2015р. представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення № 038, № 020.

Заяв про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2012р. між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) було укладено кредитний договір № 73/12-KL, за умовами якого відповідач має надати позивачу грошові кошти у формі відкличної кредитної лінії у розмірі на строк, визначені договором, а позивач зобов'язується повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією, та виконати інші умови договору (п. 1.1, п. 1.2).

Пунктом 1.2.1 договору сторонами погоджено, що сума кредиту надається для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL від 15.04.2011р. та № 147/10-KL від 14.10.2010р.

Згідно з п. 1.3 договору, максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією складає 2 200 000, 00 грн.

Кінцева дата повернення кредиту встановлена сторонами в п. 1.4, та визначена не пізніше 11.04.2013р.

За змістом п. 1.5 договору за користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі 23% річних.

Також між сторонами договору 11.04.2013р. укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою вони виклали п.п 1.3, 1.4, 1.4.1, 1.5 договору в іншій редакції, зокрема, погодили кінцеву дату повернення - не пізніше 10.04.2014р.

10.04.2014р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою вони виклали п.п 1.3, 1.4, 1.4.1, 1.5 договору в іншій редакції, зокрема, погодили кінцеву дату повернення - не пізніше 09.04.2015р., та визначили розмір процентів за користування кредитом в розмірі 27%.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що кредитний договір № 73/12-KL від 12.04.2012р. не відповідає вимогам чинного законодавства, не містить всіх істотних умов, які передбачені законом, тому повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Водночас, позивач зазначає, що в п. 1.2.1 кредитного договору встановлено, що цільовим використанням кредитних коштів є погашення кредитної заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL від 15.04.2011р. саме він повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки порушує цивільні права та інтереси позивача, суперечить ст. 1054 ЦК України, адже встановлює додатковий обов'язок для позичальника - належним чином використовувати кредит, який не передбачений ст. 1054 ЦК України.

Як вбачається з прохальної частини позову, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 84/11-KL від 15.04.2011р., укладений між ТОВ ,,Екологія Україна" та ПАТ ,,Златобанк", хоча позовні вимоги обґрунтовує невідповідністю нормам чинного законодавства положень кредитного договору № 73/12-KL від 12.04.2012р.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторонами погоджені його істотні умови, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його укладення.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин та доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, враховуючи наступне.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з .1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Як вбачається з положень кредитного договору № 73/12-KL від 12.04.2012р., який є предметом позову у даній справі, сторонами погоджені істотні умови такого договору, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його укладення, оскільки за змістом п. 7.1 договору підписанням цього кредитного договору сторони підтверджують, що його укладання відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна із сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин, ними узгоджені всі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати.

За змістом ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, вказана стаття визначає порядок надання кредитних коштів та передбачає можливість самостійного визначення сторонами умов кредитного договору.

Підписуючи спірний договір, позивач фактично погодився на умову цільового використання кредитних коштів для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL та № 147/10-KL, тому його посилання на те, що така умова договору всупереч нормам ст. 1054 ЦК України обмежує його права вільного використання грошових коштів, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані.

Таким чином, позовні вимоги у даній справі не є обґрунтованими, а позивачем не доведено наявності тих підстав, з якими закон пов'язує право суду визнати правочин недійсним, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач звертався до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № 73/12-KL від 12.04.2012р. та в тексті позову зазначав про наявність підстав для визнання недійсним саме вказаного договору. Однак, в прохальній частині позову позивачем помилково зазначено про визнання недійсним іншого кредитного договору № 84/11-KL від 15.04.2011р., який не був предметом дослідження у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

З огляду на вказані обставини, враховуючи те, що кредитний договір № 84/11-KL від 15.04.2011р. не був предметом розгляду у даному спорі, та позивачем не вказано обставин щодо недійсності саме цього договору, дана вимога задоволенню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що невідповідність прохальної частини позову викладеним у ньому обставинам, судом першої інстанції не було надано оцінки.

Водночас, за приписами ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, наведене вище не є підставою для скасування рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги є тотожними позовним вимогам у даній справі та колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16752/15, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним, обґрунтованим та відповідає обставинам справи, тому його слід залишити без змін, з врахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16752/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Екологія Україна" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко