КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 910/17190/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147"

на рішення господарського суду м. Києва від 17.08.2015 р.

у справі № 910/17190/15 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" (надалі - "Товариство") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства - "Банк Форум" (надалі - "Банк") про визнання недійсним договору.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.08.2015 року у справі №910/17190/15 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/17190/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.10.2015 року.

12.10.2015 року через відділ документального забезпечення КАГС від скаржника надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 13.10.2015 року представники позивача та відповідача не з'явились.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 17.11.2015 року.

В судове засідання 17.11.2015 року представники позивача та відповідача не з'явились.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.03.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" (позичальник) та Акціонерним комерційним банком "Форум", правонаступником якого є Банк, укладено кредитний договір №0011/07/01-KLI (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору банк надає позивачу кредитні кошти у формі відзивної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво приватних будинків з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000,00 доларів США.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що кредитні кошти надаються строком по 27.03.2008 року. За користування коштами кредитними встановлюється плата в розмірі 13,5% процентів річних.

Договором передбачено, що позичальник здійснює повернення кредитних коштів в доларах США на відкритий йому позичковий рахунок №4009 в ПК АКБ «Форум», МФО 300948 (п. 2.3.).

Згідно з п. 1.2 договору, кредитні кошти надаються строком по 27.03.2008 р. за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5% процентів річних.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що позичальник здійснює повернення кредитних коштів в доларах США на відкритий йому позичковий рахунок №4009 в ПКФ АКБ "Форум", МФО 300948.

За період з 03.07.2007 року по 24.09.2012 року сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору. Даними договорами сторони вносили зміни щодо терміну дії кредитного договору, розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті позичальником за користування кредитними коштами та валюти кредитування.

Так, договором про внесення змін № 4 від 24.09.2012 року до кредитного договору сторони домовилися продовжити термін дії кредитного договору з 01.06.2012 року по 31.10.2012 року (включно) та викласти пункти 1.1, 1.2 та 2.6 в наступній редакції:

- п.1.1 банк надає позичальнику кредитні кошти у формі не відновлювальної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво будинків та здійснення конвертації доларів США у гривню за цим договором з максимальним лімітом заборгованості в сумі 16 502 446,77 грн.

- п.1.2 кредитні кошти надаються строком до 31 жовтня 2012 року (включно). За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 5 (п'ять) процентів річних.

Тобто, сторонами змінено валюту кредитування і розмір процентної ставки з 13,5% річних знижено до 5% річних.

Отже, як вбачаться з матеріалів справи, спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що на момент його укладення відповідачем не було отримано спеціальних дозвільних документів на право здійснення валютних операцій.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, положеннями статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, зокрема має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що операції, визначені пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2 - 3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

За змістом п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою правління Національного банку України від 17.07.2001 р. №275, (чинного, на момент укладення Договору) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. за №15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності.

Пунктом 2.3 вказаного положення визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що для здійснення операцій з валютними цінностями (в тому числі, надання кредиту в іноземній валюті) станом на момент укладення Договору відповідачу необхідно було мати банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно 03.12.2001 р. Національним банком України Акціонерному комерційному банку "Форум" було видано банківську ліцензію №62, а 10.06.2005 р. - дозвіл №62-3.

Крім того, 30.10.2010 р. Банком було отримано ліцензію №62 та дозвіл №62-5 у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що на момент укладення Договору у відповідача були наявні всі дозвільні документи, які б надавали йому право здійснювати операції з валютними цінностями (в тому числі, надавати в кредит грошові кошти в іноземній валюті та отримувати такі кошти від відповідача в якості часткового погашення кредиту).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду міста Києва про недоведеність позивачем існування обставин, передбачених ст. 233 ЦК України, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

У поданій апеляційній скарзі, позивач стверджує, що господарський суд міста Києва порушив норми процесуального права, оскільки прийняв рішення у судовому засіданні 17.08.2015 року за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147 та за відсутності документів, витребуваних ухвалою суду. Враховуючи вказані обставини, апелянт вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року підлягає скасуванню, а позов слід залишити без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 81 ГПК України. Апеляційний господарський суд не погоджується з такими доводами Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам та прокурору за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду м. Києва від 09.07.2015 року було порушено провадження у даній справі, призначено розгляд справи на 15.07.2015 року і зобов'язано позивача надати суду:

- оригінали всіх документів по суті спору, доданих до позовної заяви (для огляду);

- власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору;

- витяг з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України про включення установи відповідача до ЄДРПОУ станом на день винесення цієї ухвали.

Позивачем було отримано ухвалу суду від 09.07.2015 року, відповідно до повернення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №07635150.

Однак, в судове засідання 15.07.2015 року позивач не з'явився, причини неявки суду не повідомив і вимоги ухвали не виконав. Розгляд справи було відкладено на 17.08.2015 року також зобов'язано позивача повторно виконати вимоги ухвали суду від 09.07.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2015 року позивачем було отримано ухвалу суду від 15.07.2015 року, відповідно до повернення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №07629592.

Враховуючи такі обставини та приписи ст. 64 ГПК України, колегія суддів вважає, що апелянт був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду позову у місцевому господарському суді. Крім того, як визначено у п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, визначеному господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Згідно п.п. 4.8., 4.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.

Звертаючись з позовом у даній справі, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" додало до позовної заяви засвідчені копії спірного кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма укладеними до нього додатковими угодами; Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - позивача; Статуту; довідки з ЄДРПОУ; копії балансу та фінансових звітів, на які посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/17190/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" на рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/17190/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/17190/15 залишити без змін.

3. Справу №910/17190/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран