ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р.Справа № 922/5156/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта банк", м.Київ 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 банк України, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальнісю "Торгівельна мережа "Колос", м. Харків
про стягнення 411983,13 гривень
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (дов. б/н від 03.11.2015 року);

відповідача - ОСОБА_3 (дов. б/н від 30.09.2015 року);

3-ої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

03.09.2015 р. позивач, публічне акціонерне товариство "Дельта банк", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна мережа "Колос" (відповідача) про дострокове стягнення 411983,13 гривень, з яких 315712,33 грн. боргу за строковим кредитом, 2966,83 грн. відсотків за кредитом, 2378,65 грн. прострочених процентів, 689,55 грн. пені, 35,77 грн. 3% річних, 90200,00 грн. штрафу за кредитним договором № №13003 від 07.06.2013 р.

Крім того, просив суд стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.09.2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 01.10.2015 року.

01.10.2015 р. позивач надав до суду клопотання (вх.№39435) про залучення в якості 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 банк України, оскільки 11.04.2014 р. між позивачем та НБУ було укладено договір застави майнових прав №37/3МП, предметом якого є застава майнових прав в т.ч. за кредитним договором №13003 від 07.06.2013 р. з додатковими договорами до нього, укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.10.2015 року було задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 банк України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.10.2015 р. розгляд справи було відкладено на 02.10.2015 р.

30.10.2015 р. представник 3-ої особи факсом надіслав пояснення (вх.№43919), в яких просить позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" - ОСОБА_4 задовольнити повністю. Також представник 3-ої особи факсом надіслав клопотання (вх.№43918) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2015 р. було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 банку України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.11.2015 р. було продовжено строк розгляду спору по 18.11.2015 р. включно та відкладено розгляд справи на 16.11.2015 р.

16.11.2015 р. відповідач надав до суду відзив (вх.№45955), в якому проти позову заперечував, посилаючись на відсутність порушень будь-яких умов кредитного договору з свого боку (а.с.149), а також клопотання (вх.№45954) про долучення документів.

В судовому засіданні 16.11.2015 р. було оголошено перерву до 18.11.15р.

18.11.2015 р. відповідач надав клопотання (вх.№46409) про долучення до справи документів, а також додаткові пояснення (вх.№46415), в яких просив суд в позові відмовити повністю.

18.11.2015 р. позивач надав додаткові пояснення (вх.№46395), в яких зазначив про прострочення платежу, що мав бути сплачений відповідачем до 06.06.2015 р., порушення п.3.3.16.2 спірного договору, у зв'язку з чим було застосовано 24,5% відсоткової ставки відповідно до п.1.1.3 договору, крім того посилаючись на порушення п. 3.3.9 договору у зв'язку з ненаданням відповідачем фінансової звітності за 1,2,3 квартали 2015р.

Судом були досліджені та долучені до справи всі надані сторонами документи.

В судовому засіданні 18.11.2015 р. позивач позов підтримував.

В судовому засіданні 18.11.2015 р. відповідач проти позову заперечував.

В судове засідання 18.11.2015 р. 3-тя особа не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

07.06.2013 р. між ПАТ "Астра банк" та відповідачем було укладено генеральний кредитний договір №13003 (а.с. 12-15). До цього договору було укладено 3 додаткові угоди (а.с. 16-21).

02.12.2013 р. між ПАТ "Дельта банк" та ПАТ "Астра банк" було укладено договір відступлення права вимоги, за яким ПАТ "Астра банк" відступив право вимоги на користь ПАТ "Дельта банк" до відповідача.

Відповідно до п.1.1.1 кредитного договору, надання кредиту відповідачу здійснюється окремими траншами (частинами) з максимальним лімітом 820000,00 грн. та зменшенням максимального ліміту у порядку, зазначеному у п.1.1.2 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19,5 % річних, з кінцевим терміном повернення коштів до 06.06.2016 р. включно.

Відповідно до п.1.1.3 кредитного договору у випадку невиконання позичальником-відповідачем зобов'язань, передбачених п.3 2.8-3.3 12. 3.3.16 цього договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 24,5 % річних, та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) виконання зобов'язань.

Сторони погодили у кредитному договорі (п.1.1.4), що у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного п.1.1.1 цього договору, процентна ставка встановлюється у розмірі 39,5 % річних.

Також сторони погодили порядок нарахування пені та штрафу у п.4.1 та п.4.2 кредитного договору відповідно.

Позивач просить суд стягнути 315712,33 грн. боргу за строковим кредитом, 2966,83 грн. відсотків за кредитом, 2378,65 грн. прострочених процентів, 689,55 грн. пені, 35,77 грн. 3% річних, 90200,00 грн. штрафу за кредитним договором №№13003 від 07.06.2013 р., право вимоги за яким продано позивачу.

Сторони у кредитному договорі (п.6.4-6.6.4.6) та додатковій угоді до нього №3 від 06.02.2014р. (п.3.2.5) погодили умови ненадання кредиту та/або дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісії, штрафних санкцій, тощо.

Позивач посилається як на підставу дострокового повернення кредиту на такі порушення умов договору з боку відповідача:

1) несвоєчасна оплата кредиту та відсотків за ним;

2) не укладення договору страхування відповідачем;

3) ненадання фінансової звітності.

Ці обставини на думку позивача дали йому право вимагати дострокового погашення кредиту.

Щодо несвоєчасної оплати кредиту та відсотків за ним суд зазначає наступне.

Позивач нараховує відсоткову ставку 24,5 % з 07.06.2015р. по 30.06.2015р., посилаючись на несвоєчасну оплату відповідачем кредиту за червень 2015 р.

Проте, судом встановлено, що у цей час у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації банк не приймав платежів, а тому відповідач не мав можливості своєчасно оплатити кредит, в результаті чого утворилось прострочення платежу з вини банку, а не відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що банк, позбавивши відповідача можливості сплатити кредит у встановлений кредитним договором строк, не врахувавши відсутність вини з боку відповідача, неправомірно застосував до нього підвищену процентну ставку.

Така ж ставка у розмірі 24,5 % неправомірно застосовувалась банком й в подальшому (а.с.121-122).

Відповідач своєчасно сплачував кредит та проценти по ньому за звичайною ставкою 19,5 %.

Сплата відповідачем коштів за договором кредиту підтверджується платіжними дорученнями:

- від 08.04.2015-5228,72 грн.,

-05.05.2015-5060,05 грн.,

- 03.06.2015 -5228,72 грн. (а.с. 109-114),

-02.07.2015-0560,05 грн.,

-05.08.2015-5228,72 грн.,

-04.09.2015-5228,72 грн.

Крім того, сплата підтверджується випискою по рахунку (а.с.123-126).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що твердження позивача про прострочення платежів відповідачем є безпідставним.

Щодо договору страхування суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.2.5 кредитного договору позичальник-відповідач зобов'язується застрахувати заставлене майно, визначене п. 4.1 цього договору.

Сторони погодили у кредитному договорі (п.3.2.7), що у разі порушень п.3.2.3-3.2.6 розмір процентної ставки складатиме 29,25% річних.

07.06.2013 р. відповідачем з ПРАТ "Страхова група "ТАС" було укладено договір добровільного страхування строком на 3 роки.

03.06.2014 р. у зв'язку зі зміною кредитора відповідачем укладено договір страхування №136/14-Из/Х/01 з ПрАТ "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на 2 роки (1-й період: з 06.06.2014 по 05.06.2015; 2-й період: з 06.06.2015 по 05.06.2016).

На виконання умов цих договорів страхування відповідачем були внесені відповідні кошти.

Доказів визнання недійсності цих договорів в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, твердження позивача щодо невиконання умов договору кредиту відповідачем щодо страхування заставленого майна спростовуються матеріалами справи (а.с.150-172).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неправомірність нарахування позивачем штрафу за порушення п.3.3.16.2 та п.5.6 кредитного договору щодо страхування заставленого майна у розмірі 32800,00 грн. та 24600,00 грн. відповідно.

Щодо ненадання фінансової звітності суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.2.3 кредитного договору, позичальник зобовязується надавати фінансову звітність у встановлений договором строк та іншу звітність за вимогою кредитора.

Спосіб надання фінансової звітності договором не встановлений.

В матеріалах справи відсутні докази запитування позивачем у відповідача відповідної фінансової звітності або відмова відповідача її надати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження позивача про ненадання фінансової звітності є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неправомірність нарахування позивачем штрафу за порушення п.3.3.9 кредитного договору щодо надання фінансової звітності у розмірі 32800,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач добросовісно та сумлінно виконує умови кредитного договору, а тому у позивача відсутні підстави вимагати дострокового повернення кредиту.

Відповідно до п.6.5 кредитного договору вимога про дострокове повернення кредиту згідно п.6.4 направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів після її відправлення.

Судом встановлено, що позивачем в порушення вимог 6.5 кредитного договору така вимога не направлялась відповідачу.

Відповідно до п.6.6 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником умов п.6.5 цього договору кредитор має право звернути стягнення на предмет застави та-або пред'явити позов до відповідача.

Позивачем було направлено претензію №182-849 від 28.08.2015 р. щодо усунення порушень умов договору (а.с.83-85), проте вимогу про дострокове повернення кредиту не направляв, таким чином позивач оминув досудовий порядок врегулювання спору, у зв'язку з чим, позичальник дізнався про бажання банку достроково повернути собі кредит з позову, був позбавлений можливості добровільно виконати вимогу позикодавця та не сплачувати судовий збір. Крім того, нарахування штрафних санкцій та річних на всю суму траншу у розмірі 315712,33 грн. у цьому випадку є теж безпідставним.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002р. по справі №15-рп/ 2002, обовязкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Таким чином, суд приходить до висновку, що досудовий порядок вирішення спорів є правом, а не обовязком особи, оскільки право на судовий захист не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання- відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Cуд розмежовує позовні вимоги про дострокове стягнення кредиту відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК та про розірвання кредитного договору. Зважаючи на характер правовідносин сторін, які регулюються параграфом 2 гл.71 ЦК («Кредит»), змісту норм статей 598-599 та ст. 653 цього Кодексу, cуд звертає увагу на те, що законодавець розрізняє поняття «розірвання договору» і «припинення зобовязання/договору». Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами.

Звертаючись до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не має означати односторонньої відмови від договору, а має бути наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Суд керується положенням ч.1 ст.1050 ЦК та виходить з того, що стягнення сум (процентів) за ст.1048 ЦК є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум згідно з ч.2 ст.625 ЦК - заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання.

Захист цивільних прав здійснюється, в тому числі, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів, передбачених законодавством.

Отже, стягнення річних та втрат від інфляції є засобом захисту цивільних прав у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушень умов кредитного договору відповідачем, які б стали підставою для дострокового повернення коштів, що є предметом спору. Суд приходить до висновку про неправомірність вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту-основного зобов'язання, а отже нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) та річних як похідної вимоги у разі прострочення оплати основного зобов'язання нарахування річних є безпідставним.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі-Фонду) прийнято рішення від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта банк" - ОСОБА_4

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №71 від 08.04.2015р. тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта банк" запроваджено на 6 місяців з 03.03.2015р. по 02.09.2015р. включно, а рішенням №147 від 03.08.2015р. продовжено до 02.10.2015р. включно.

Як визначено у статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», після призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Відповідно до п.4 -1 цього закону, нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

В силу положення частини 9 статті 17 Закону України «Про банки та банківську діяльність» забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

В силу наведених положень законодавства відкликання банківської ліцензії означає припинення банком здійснювати нарахування відсотків за договором кредиту, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій.

Так, колегія суддів Вищого господарського суду України при розгляді справи № 5023/5556/13 у своїй постанові від 16.12.2013 р. зазначила, що «…з моменту прийняття ОСОБА_1 банком України рішення про відкликання ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури банку останній втрачає право на здійснення банківської діяльності, зокрема, нарахування процентів за всіма кредитними договорами».

Подібна позиція також висловлена у постанові Вищого господарського суду України по справі № 5023/2491/11 у своїй постанові від 06.02.2013 р., в якій зокрема зазначено: «… нарахування таких процентів Банком є частиною його банківської діяльності, здійснення якої припиняється з моменту відкликання банківської ліцензії».

Таким чином, суд приходить до висновку, що у разі відкликання ліценції у банка та подання позову після такого відкликання уповноваженою особою фонду гарантування вкладів, банк має право лише на повернення тіла кредиту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені до стягнення відсотки за користування кредитом, пені, штрафу неправомірно нараховані банком.

Крім того, позивач не довів, що відповідач порушив умови договору, у зв'язку з чим у банку нема підстав для дострокового повернення кредиту.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволені позову, у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.ст. 44, 49 ГПК України. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, але, стягненню не підлягають, у зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір".

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 1049-1054 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_5