ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.11.2015 Справа № 905/2075/15

Господарський суд Донецької області у складі: головуючий - суддя Харакоз К.С.,

при секретарі судового засідання (помічнику судді) Колтак Т.М.,

розглянувши справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Маріуполь, Донецька область,

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Маріуполь, Донецька область,

про стягнення 15515,84 грн., -

За участю:

представник позивача не з'явився;

представник відповідача ОСОБА_4 (за довіреністю);

СУТЬ СПОРУ:

Позивач Фізична особа- підприємець ОСОБА_2, м.Маріуполь, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, м.Маріуполь, Донецька область, про стягнення 15515,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_3 починаючи з січня 2015р. велися перемови з метою укладення договору на право користування сайтом 0472.ua. (сайт міста Черкаси), власником якого є відповідач. 27.02.15р. позивач оплатив в касу відповідача паушальний внесок у розмірі 15000,00грн. Вподальшому, позивач дізнався про необхідність вкладати додаткові матеріальні вкладення для реклами цього сайту, у зв'язку з чим звернувся до відповідача із письмовою пропозицією укласти договір з відстроченням виплати щомісячної винагороди або у разі неможливості задоволення таких вимог повернути паушальний внесок за сайт 0472.ua. у розмірі 15000,00грн. У травні 2015р. на електронну пошту позивача надійшов лист №17 від 22.05.15р., в якому відповідач повідомив про укладення договору на право користування сайтом 0472.ua. з третьою особою. Грошові кошти в сумі 15000,00грн. позивачу повернуті не були.

Як на правову підставу позивач посилається на ст.ст. 205, 207, 208, 625, 639, 1115, 1118, 1212 ЦК України.

19.10.2015р. відповідач надав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Повідомляє, що між сторонами було досягнуто згоди щодо користування створенним відповідачем інтернет- сайтом у власних комерційних цілях, що має зареєстроване доменне ім'я ІНФОРМАЦІЯ_1. 27.02.15р. позивачем було оплачено в касу відповідача паушальний внесок у розмірі 15000,00грн., після чого позивачу було надано повний доступ до користування веб- сайтом. В подальшому позивач звертався до відповідача з вимогою зменшити вартість користування сайтом у зв'язку із низьким відвідуванням сайту та необхідністю додаткових матеріальних вкладань для реклами цього сайту, в чому останньому було відмовлено. Відповідач мотивує відмову Фізичній особі- підприємцю ОСОБА_2 у зменшенні вартості користування сайтом тим, що отримання в користування об'єкту інтелектуальної власності не забезпечує гарантованого прибутку. Як на правову підставу посилається на ст.ст. 218, 420 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 10.09.2015р. порушено провадження у справі №905/2075/15, судове засідання призначено на 30.09.15р.

Ухвалами суду від 30.09.15р. та від 19.10.15р. розгляд справи відкладений на 19.10.15р. та на 02.11.15р.

Представник позивача в судове засідання 26.10.2015р. не з'явився.

Відповідач в судове засідання 26.10.2015р. з'явився, наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно квитанції №49 від 27.02.2015р. фізична особа- підприємець ОСОБА_2 до каси фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 вніс паушальний внесок «за 0472.ua.» в розмірі 15000,00грн. (а.с.17).

Листом від 21.04.2015р. позивач звертався до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, в якому зазначено про внесення паушального внеску в розмірі 15000,00грн. до каси відповідача, однак договір так і не був укладений. Також в листі позивач просив укласти договір з відстрочкою щомісячної винагороди, посилаючись на необхідність вкладати додаткові матеріальні вкладення для реклами цього сайту (а.с.18).

22.05.2015р. відповідач листом №17, посилаючись на передбачену законодавством України можливість укладання договорів в усній формі, повідомив позивача, що договір на право користування сайтом вже був укладеним. У зв'язку з невиконанням передбачених договором платежів - щомісячної винагороди за користування сайтом цей договір був розгорнутий в односторонньому порядку (а.с. 19-20).

Зі змісту вимоги Позивача від 12.06.15р. вбачається звернення до відповідача з вимогою повернути безпідставно набуті грошові кошти в сумі 15000,00грн. (а.с. 21). Як свідчить підпис у нижній частині вимоги, вона була вручена не відповідачу, а іншій особі. Будь-яких інших доказів вручення вимоги відповідачеві матеріали справи не містять.

Відповідачем суду надані роздруківки електронні листи, що були направлені на електронну адресу позивачу. В одному з таких листів (від 03 лютого) позивачу було запропоновано варіанти знижок.

Також, відповідачем було надано до суду роздруківки електронних листів з адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 83-103) та сайту мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 65-75), які, за його думкою, підтверджують фактичне виконання договору між позивачем та відповідачем. Зазначені документи не приймаються судом до уваги через неможливість ідентифікації їх походження та ототожнення із листуванням саме між сторонами по справі.

Суду наданий проект договору на право користування сайтом, який за правовою природою є договором комерційної концесії. Даний договір сторонами підписаний не був.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України, до Господарського суду мають право звертатися громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують.

Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.174 Господарського Кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зі змісту позовної заяви слідує, що до правовідносин, які склалися між сторонами застосовуються положення Глави 76 ЦК України (комерційна концессія).

Предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації (ч.1 ст.1116 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1115 ЦК України, за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Предметом спору у даній справі є зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, отримані ним від позивача без достатніх на те підстав, оскільки договір комерційної концесії було укладено без врахування вимог ч.1 ст.1118 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Обов'язки сторони щодо набуття та збереження майна без достатньої правової підстави регулюються статтею 1212 ЦК України згідно до вимог якої особа яка набула майно, або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно.

Також це майно повертається і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність хоча б двох умов: перше - збільшення майна збільшення або збереження майна однією стороною, з одночасним зменшенням його у іншої сторони; друге - відсутність правової підстави для збагачення, або збагачення за підставою яка згодом відпала. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином.

Внесення позивачем паушального платежу до каси Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 підтверджена матеріалами справи, та не заперечується відповідачем.

Відповідач як на підставу своїх заперечень на позов посилався на ст.218, та наполягав на тому, що паушальний платіж в сумі 15000,00грн. здійснений позивачем на виконання дійсного договору комерційної концесії, який було укладено в усній формі.

Так, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Однак, частина 2 ст. 218 надає суду право визнати укладений усно правочин, який під загрозою недійсності мав бути укладений у письмовій формі, у разі спору дійсним, але якщо одна з сторін вчинила певну дію, а друга підтвердила її шляхом прийняття виконання або іншими діями. Дана норма не є імперативною, а відтак не зобов'язує суд визнавати такий правочин в усіх випадках дійсним.

Тим більше, вимога про визнання договору на право користування сайтом дійсним не є предметом даної справи.

Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Висновки, викладені в наведеній відповідачем Постанові Вищого господарського суду України від 09.09.2015р. по справі №925/246/15 не можуть бути прийняті судом до уваги з наступної підстави. Правовідносини, що склалися між сторонами по вказаній справі виникли на підставі договору надання послуг з очищення стічних вод, недійсність якого, у зв'язку з недодержанням юридичними особами письмової форми, законом не встановлена. Натомість, підставою виниклих правовідносин між сторонами по даній справі є договір комерційної концесії, щодо якого, статтею 1118 ЦК України, встановлена його нікчемність у разі недодержання письмової форми договору.

Згідно до ч.2 ст.115 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до приписів ст. 116 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку щодо недійсності договору на право користування сайтом з моменту його вчинення, у зв'язку з чим внесення позивачем до каси відповідача паушального внеску в розмірі 15000,00грн. було здійснено без правової на те підстави.

Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суму сплаченого паушального внеску в розмірі 15000,00грн.

Окрім суми основного боргу в сумі 15000,00грн., позивач просив стягнути нараховані на вказану суму інфляції в розмірі - 391,32грн. та 3% річних - в розмірі 124,52грн. що нараховані у відповідності до вимог ст.625 ГПК України.

Період прострочення розрахований позивачем з 28.04.2015р. по 06.08.2015 р.

Згідно з п.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначені вимоги не підлягають задоволенню через відсутність встановленого судом факту прострочення виконання зобов'язань по поверненню суми, оскільки - угода сторін про повернення коштів відсутня, а вимога позивача про повернення коштів від 12.06.2015р. (а/с 21) вручена не відповідачеві, а іншій особі, про що свідчить її підпис на тексті вимоги.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності.

Згідно з положеннями ст.49 Господарського процесуального кодексу України суд стягує судові витрати з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 1766,26 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Маріуполь, Донецька область, до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Маріуполь, Донецька область, про стягнення 15515,84 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (87000, АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (87000, АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму основного боргу в розмірі 15 000,00 гривень; витрати по сплаті судового збору в розмірі 1766,26 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.11.2015 року.

Суддя К.С. Харакоз