КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа№ 910/15782/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Феделеш М.І., від відповідача - Кулачук М.В.,

розглянувши апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства «Агро - Союз»

на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015

у справі №910/15782/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Агро - Союз», Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н., с. Майське,

до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», м. Київ,

про визнання договору не дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ПАТ «Агро - Союз» (далі - позивач) подало до господарського суду міста Києва позов до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що п. 1.4 договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 суперечить положенням законодавства України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України), оскільки передбачає завчасне погодження позивача (поручителя) на можливість збільшення на майбутнє обсягу відповідальності позивача (поручителя) в односторонньому порядку (без згоди поручителя). При цьому, позивач стверджував про припинення договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 з підстав збільшення обсягу відповідальності позивача в односторонньому порядку (без його згоди), що суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний договір поруки у такому випадку не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15 у позові відмовлено. При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням ПАТ «Агро - Союз» подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, поданому суду 01.10.2015 та долученому до матеріалів справи, відповідач заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає спірне судове рішення законним та обґрунтованим, просить суд залишити його без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 у справі №910/15782/15 апеляційну скаргу ПАТ «Агро - Союз» на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15 прийнято до провадження, розгляд справи призначений на 07.10.2015.

07.10.2015 розгляд справи №910/15782/15 не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Рудченка С.Г. з 05.10.2015 у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2015 розгляд справи №910/15782/15 призначено на 04.11.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 розгляд справи №910/15782/15 відкладено на 18.11.2015.

В судовому засіданні 18.11.2015 представник позивача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні 18.11.2015 заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у своєму відзиві, просила спірне судове рішення залишити в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

29.05.2013 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор), ПАТ «Агро-Союз» (позичальник 1) та ТОВ «Компанія «Агро-Союз» (позичальник 2) укладено генеральний кредитний договір №010/4-01-03-3/481 (далі - кредитний договір, а.с. 16-25), відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надавати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених цим договором та повідомленнями про вибірку кредитних коштів, а позичальники приймають на себе зобов'язання належним чином використовувати та повернути кредитору суму отриманих траншів, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами (проценти) та виконати інші зобов'язання, що визначені у цьому договорі.

22.12.2014 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та ПАТ «Агро-Союз» (поручитель) укладено договір поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) (далі - договір поруки, а.с. 8-15), відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов'язаний.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом, а заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як вже зазначалось, підставами недійсності договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 позивач вважає те, що порукою було забезпечене основне зобов'язання, в тому числі і те, яке буде змінене в майбутньому, а отже, є всі підстави вважати, що порука була встановлена відносно заздалегідь невизначеного обсягу грошових зобов'язань, тому обсяг майбутньої відповідальності поручителя є невизначеним, що суперечить суті поруки; надання згоди на майбутні зміни обсягів основного зобов'язання не усуває невизначеності обсягів майбутньої відповідальності поручителя на момент укладення договору поруки, тому що поручатися можна лише за існуюче, а не майбутнє і заздалегідь невизначене за обсягами зобов'язаннями; обсяг відповідальності поручителя був поставлений в залежність від волевиявлення сторін основного зобов'язання, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки створює підстави для завдання шкоди майновим інтересам поручителя через неузгоджене збільшення із ним розміру його грошової відповідальності.

Відтак, на переконання позивача, умови п. 1.4 договору поруки збільшують обсяг його відповідальності в односторонньому порядку, що є підставою для визнання договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Підставою для припинення поруки відповідно ч. 1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі №6-160цс13.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

На зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до п. 4.1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 №1, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з цим, відповідно до п. 1.3 договору поруки у випадку внесення змін до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя та/або які не передбачені п. 1.4, 1.5 цього договору, сторони встановили наступний порядок отримання згоди поручителя на такі зміни: кредитор направляє поручителю письмове повідомлення із зазначенням умов, що підлягають зміні у забезпечених зобов'язаннях та збільшують обсяг відповідальності поручителя; поручитель зобов'язаний протягом 10 банківських днів з моменту отримання зазначеного повідомлення надіслати кредитору письмову згоду на зміну забезпечених зобов'язань або письмово повідомити кредитора про непогодження змін; у разі неотримання кредитором письмової відповіді від поручителя у встановлений строк, зміни до забезпечених зобов'язань, зазначені у повідомленні кредитора, вважаються погодженими поручителем та забезпечуються порукою відповідно до умов цього договору у зміненому розмірі без укладення додаткової угоди до договору.

Згідно з п. 1.4 договору поруки без додаткового отримання попередньої згоди поручителя, у тому числі без додаткового повідомлення поручителя та без укладення додаткових угод до договору, порукою за цим договором також забезпечується у повному обсязі забезпечені зобов'язання, які виникнуть (зміняться) внаслідок внесення змін до кредитного договору, зокрема внаслідок внесення змін до кредитного договору щодо продовження на будь-які строки користування кредитом (його частинами) та/або будь-яку зміну строків виконання всіх або окремих забезпечених зобов'язань, що призводять до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, та/або до збільшення суми нарахованих процентів; збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів (капіталізація процентів); будь-якого збільшення розміру процентів за кредитним договором, відповідно до умов кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором; зміни будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом; доповнення зобов'язань позичальника зобов'язаннями зі сплати комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів; розширення змісту забезпеченого зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Підписанням договору поручитель погоджується на збільшення обсягу його відповідальності внаслідок внесення вищенаведених змін до кредитного договору та підтверджує, що порука за цим договором забезпечує збільшення внаслідок таких змін забезпечені зобов'язання без отримання його додаткової згоди, у тому числі без його додаткового повідомлення та без укладення додаткових угод до цього договору.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.06.2013 у справі №6-43цс13, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі), головне щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

На переконання колегії суддів, умова договору поруки, яка передбачає можливість збільшення обсягу відповідальності поручителя на майбутнє, тобто за наявності згоди поручителя на майбутні зміни основного зобов'язання, надана ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки (в даному випадку п. 1.4 договору поруки), є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.01.2011 у справі №3-62г10.

Відтак, колегія суддів вважає, що у п. 1.4 договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 поручитель завчасно дав згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності, зокрема, в частині підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів, завчасне погодження поручителем можливості збільшення на майбутнє обсягу його відповідальності, надане ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, не суперечить положенням законодавства України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з огляду на що відсутні підстави для визнання недійсним договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач посилається на неможливість настання наслідків, які обумовлені договором поруки, враховуючи положення договору поруки про збільшення обсягу відповідальності позивача в односторонньому порядку, що, на думку позивача, є самостійною підставою для припинення поруки.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності наміру сторін (як позивача, так і відповідача) на момент вчинення договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 створити правові наслідки, що обумовлені ним.

Отже, вимоги позивача про визнання договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України також є необґрунтованими, про що судом першої інстанції зроблено правильний висновок.

Як вірно зазначив суд першої інстанції та з чим погоджується суд апеляційної інстанції, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину - договору поруки №12/4-01-03-3/902 (з юридичною особою) від 22.12.2014.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами чинного матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається. Решта доводів скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Агро - Союз» на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/15782/15 залишити без змін.

3.Справу №910/15782/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя С.Г. Рудченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз