РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015Справа №910/24944/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта»
ДоПублічного акціонерного товариства «Укртранснафта»
Простягнення 80 500,00 грн.
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Мойсук Л.А. - дов. № 14/03-160 від 15.09.2015 р.;

від відповідача: Медведецький Т.А. - дов. № 52 від 19.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово - промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (надалі - відповідач) про стягнення 80 500,00 грн. збитків, у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року було порушено провадження у справі №910/24944/15, розгляд справи призначено на 05.10.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 року розгляд справи відкладено на 19.10.2015 року. Водночас, позивача зобов'язано надати обґрунтований розрахунок позовних вимог з документальним підтвердженням.

До суду через канцелярію від позивача надійшли додаткові пояснення до позовних вимог, в яких останній вказує на те, що позивачем понесено матеріальні збитки в сумі 80 500, 00 грн., що становлять суму, які позивач дійсно міг би одержати за звичайних обставин, розмістивши грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем, як компенсація витрат за зберігання, на умовах банківського вкладу.

В судовому засіданні 19.10.2015 року представник позивача заявлені у позові вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.10.2015 проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та відсутність документального підтвердження збитків саме у заявленому розмірі.

У судовому засіданні 19.10.2015 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.10.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні 26.10.2015 р. надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 26.10.2015 р. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, а в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 26.10.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №3/2014 (687/10/2120) про надання послуг зі зберігання нафти.

Згідно з пунктом 1.3 договору відповідач передає, а позивач приймає на безоплатній основі на зберігання нафту у кількості та якості згідно з актами приймання -передачі, підписаними представниками сторін відповідно до умов цього договору.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що нафта, передана на зберігання, зберігається в резервуарах позивача, розташованих на його території за адресою: 39610, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська,3.

Пунктом 2.1 договору позивач зобов'язався надати відповідачеві послуги у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно - правових актів, які регламентують порядок зберігання, а також умов даного договору.

Відповідно до пункту 2.2 позивач зобов'язався прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами, забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця.

Згідно до пункту 4.1.1 договору відповідач зобов'язався передати нафту на зберігання і прийняти нафту зі зберігання в порядку, визначеному умовами даного договору.

Відповідно до пункту 5.2.1 договору позивач має право своєчасно та в повному обсязі отримувати відшкодування погоджених сторонами, шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, не пов'язаних зі зберіганням нафти фактичних витрат, необхідних для виконання договору.

Право зберігача на дострокове розірвання договору зберігання у разі невиконання поклажодавцем зобов'язань визначене підпунктом 5.2.2 пункту 5.2 договору.

Згідно з пунктом 9.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє протягом одного року з можливою подальшою пролонгацією.

На виконання умов вказаного договору, відповідачем передано, а позивачем прийнято на зберігання нафту в загальній кількості 239 882, 2 тонн нетто, що підтверджується актом від 07.04.2014 року №1- 30000 тонн; актом від 10.04.2014 року №2 - 20056,4 тонн; актом від 23.04.2014 року №3- 61167,00 тонн, актом від 26.04.2014 року №4 - 62556,6 тонн; актом від 30.04.2014 року №5-16016,8 тонн; актом від 08.05.2014 року №6-50085,4 тонн.

01.04.2014 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору про надання послуг зі зберігання нафти, якою сторони внесли зміни до пункту 3.2 договору (заставна вартість нафти), а додатковою угодою від 24.04.2014 року змінили редакцію абз.3 пункту 1.1 договору в частині кількості наданих послуг.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання може бути як оплатним так і безоплатним, одностороннім та двостороннім, реальним чи консенсуальним.

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Строк зберігання за договором зберігання не є тотожним поняттю строку дії договору зберігання.

Статтею 948 Цивільного кодексу України унормовано, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Невиконання поклажодавцем обов'язку забрати річ у зберігача є порушенням зобов'язань відповідно до статті 610 ЦК України.

Судом встановлено, що укладаючи договір зберігання від 01.04.2014 року №3/2014(687/10/2120) сторони не погодили строк зберігання нафти, хоча визначили умову за якою позивач має зберігати нафту у термін, погоджений сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 27.05.2014 року позивач запропонував відповідачеві погодити строк безкоштовного зберігання терміном до 90 днів, оскільки максимальне завантаження резервуарних парків позивача значно знизило мобільність технологічної схеми, що призводить до значних затрат, у зв'язку з чим позивач просив укласти додаткову угоду №3.

28.05.2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору зберігання №3/2014 (687/10/2120), згідно з умовами якої сторони змінили редакцію пункту 2.2 договору та конкретизували, що позивач має обов'язок зберігати безоплатно нафту не більше ніж 90 діб. Водночас, сторони не визначили моменту від якої цей термін має відраховуватись.

Виходячи з умов договору зберігання він є консенсуальним, тобто обов'язки і права за ним виникають з моменту його укладення, відтак, термін безкоштовного зберігання нафти за договором від 01.04.2014 року спливає з закінчення 90-денного строку, однак, відповідач передану на зберігання нафту з поклажі після спливу такого строку не забрав.

Листом від 04.07.2014 року №47/03-634/2 позивач повідомив відповідача про те, що через закінчення строку безкоштовного зберігання після 06.07.2014 року зберігання нафти буде здійснюватись на оплатній основі, у зв'язку з чим запропонував розмір плати за подальше зберігання та просив його погодити.

Відповідачем не було погоджено умов на встановлення між сторонами зобов'язань щодо оплатного зберігання.

Згідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Статтею 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

За ч. 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України зобов'язання сторін припиняються у разі розірвання договору.

При цьому, слід зазначити, що наведені норми не встановлюють обов'язкової форми до документа, в якому однією із сторін висловлюється свій намір щодо розірвання правочину.

Тобто, лист позивача від 04.07.2014 року щодо необхідності погодження розміру плати за подальше зберігання спірного майна у зв'язку із закінченням погодженого сторонами строку безоплатного зберігання є фактичним волевиявленням останнього на припинення правовідносин щодо безоплатного зберігання такого майна.

З огляду на викладене та враховуючи, що строк безкоштовного зберігання закінчився, відповідач майно зі зберігання не забрав, а листом від 04.07.2014 року позивач фактично повідомив про свій намір щодо припинення безоплатного зберігання на умовах договору №3/2014(687/10/2120) спірного майна вбачається, що 06.07.2014 року відбулось припинення зобов'язань за договором зберігання за ініціативою зберігача шляхом односторонньої відмови ПАТ "Укртатнафта" від договору №3/2014(687/10/2120), що повністю відповідає наведеним приписам чинного законодавства України.

Додаткова угода від 28.10.2014 року, на яку посилається відповідач в своїх запереченнях, не спростовує встановлених судом обставин, а лише свідчить про оформлення сторонами у відповідності до статті 654 Цивільного кодексу України наведених правовідносин.

Враховуючи, що строк безкоштовного зберігання закінчився, а відповідач майно зі зберігання не забрав, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування відповідачем 80 500,00 грн. збитків, які позивач міг би отримати у разі відшкодування відповідачем у вигляді упущеної вигоди, з посиланням на те, що після припинення правовідносин з безкоштовного зберігання за договором від 01.04.2014р., позивач був позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись грошовими коштами, які не були вчасно сплачені відповідачем компенсації фактичних витрат, понесених позивачем за час безкоштовного зберігання, та одержати доходи, які позивач дійсно міг би одержати за звичайних обставин, розмістивши вказані грошові кошти на умовах банківського вкладу із процентною ставкою 24% у ПАТ КБ "ПриватБанк".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на насупне.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом 1 статті 225 ЦК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема наявність протиправної поведінки, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Чинним законодавством обов'язок по доведенню перших трьох складових цивільного правопорушення покладено на кредитора.

Обов'язок по доведенню відсутності вини покладено на боржника.

Якщо позивач пред'являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності та розміру таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність пошкоджень, знищення майна, неодержаного прибутку тощо).

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею одержані, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов'язання іншою особою і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Отже, неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Судом встановлено, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України можливість реального набуття вигоди в грошовому еквіваленті 80 500,00 грн., не доведено позивачем і наявності усіх складових цивільного правопорушення, що унеможливлює висновок про наявність підстав для покладення на відповідача зобов'язання зі сплати цих коштів.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що законні та обґрунтовані підстави для стягнення з відповідача 80 500,00 грн., в якості збитків - у суду відсутні, відтак позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

02.11.2015 р.

Суддя Спичак О.М.