ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" листопада 2015 р. Справа № 911/3535/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївка-Монтаж», Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Мала Вільшанка
про стягнення 93408,76 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_2 дов. від 30.10.2014 № 1
відповідача:ОСОБА_1 паспорт
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївка-Монтаж» (далі позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 93408,76 грн., з яких 27153,70 грн. основний борг, 66255,10 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013 щодо повернення майна, переданого на зберігання.

В процесі розгляду справи позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою в порядку ст. 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача 27153,17 грн. основного боргу та 50000 грн. неустойки.

За таких обставин, в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача 27153,17 грн. основного боргу та 50000 грн. неустойки.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги в редакції заяви про уточнення позовних вимог та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача усно заперечив проти вимог в частині стягнення неустойки, проте письмового відзиву на позовну заяву не надав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013 (далі договір) відповідно до у мов якого позивач поклажодавець передає, а відповідач зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього договору: товар (надалі майно), згідно специфікацій (актів) (п. 1.1 договору).

Пунктом 2.1.4 договору зберігач зобовязаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та закінчується за виконання сторонами умов договору (п.п. 6.1, 6.2 договору).

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання майно вартістю 27153,71 грн., про що сторонами складений акт передачі товарів на відповідальне зберігання, який підписаний в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

У відповідності до положень п. 2.1.4 договору, позивач надіслав на адресу відповідача вимогу від 27.03.2014, якою вимагав від відповідача повернути до 05.04.2014 майно, передане йому на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013. Надіслання вказаної кореспонденції підтверджується фіскальним чеком «Укрпошта» від 27.03.2014 № 4607 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 725, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Разом з тим, відповідач зазначену вимогу не виконав, майно передане йому на відповідальне зберігання не повернув, у звязку з чим позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 17.03.2015, в якій повторно вимагав повернути майно, передане йому на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013. Надіслання вказаної кореспонденції підтверджується описом вкладення у цінний лист від 17.03.2015 та фіскальним чеком «Укрпошта» від 17.03.2015 № 4291, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач майно передане йому на зберігання не повернув, зазначену вимогу залишив без відповіді, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про відшкодування відповідачем вартості майна, переданого йому на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України).

У відповідності до положень п. 1, 2 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем. Зокрема, у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Оскільки, відповідач всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, вимогу повернути поклажодавцеві майно передане на зберігання не виконав, то в сили вищезазначених приписів закону він зобовязаний відшкодувати позивачу вартість неповернутого майна, що складає 27153,70 грн.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено позов про стягнення з відповідача 27153,70 грн. вартості неповернутого майна, переданого йому на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 26.06.2013 № 38/2013.

Також позивач на підставі п. 4.3 договору просить суд стягнути з відповідача за неповернення майна, неустойку у розмірі 15% від вартості майна за кожний день затримки, яка за розрахунком позивача за період прострочки з 26.04.2014 по 05.08.2015 складає 50000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Здійснений позивачем розрахунок неустойки є арифметично вірними, відповідають вказаним вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Доказів наявності понесення позивачем збитків, які б перевищували чи дорівнювали б розміру заявленої до стягнення суми неустойки, позивач суду не надав. Розмір неустойки, який позивач просить стягнути з відповідача є не співрозмірним із можливими збитками.

Беручи до уваги викладене, та враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене порушення вищезазначеного зобов'язання та недопущення невиправданого збагачення позивача за рахунок стягнення з відповідача надмірно великим штрафних санкцій, суд вважає за доцільне скористатися правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, та зменшити розмір неустойки, а саме: зменшити суму неустойки, що підлягає стягненню до 5430,74 грн., що становить 20% від вартості неповернутого майна.

З огляду на зазначене та враховуючи, що відповідач майно передане йому на зберігання не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування відповідачем 27153,71 грн. вартості неповернутого майна, 5430,74 грн. неустойки є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій. Доказів протилежного відповідач суду не надав.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (09175, Київська обл., Білоцерківський район, с. Мала Вільшанка, вул. Садова, 30, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївка-Монтаж» (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Київська, 3, ідентифікаційний код 37074476) 27153 (двадцять сім тисяч сто пятдесят три) грн. 70 коп. вартості неповернутого майна, 5430 (пять тисяч чотириста тридцять) грн. 74 коп. неустойки, 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 23.11.2015.