РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Справа № 903/666/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Мамченко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 17 серпня 2015 року у справі №903/666/15

за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств (м.Луцьк)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м.Луцьк)

про стягнення 46 600 грн.

За участю представників сторін:

позивача - Данилік Федір Якович (довіреність №3-1 від 12.01.2015 р.)

відповідача - ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1);

ОСОБА_3 (договір про надання адвокатських послуг від 18.11.15 р.)

З оголошенням перерви.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 17.08.2015 р. у справі №903/666/15 (суддя Слупко В.Л.) позов Волинської обласної спілки споживчих товариств до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 46 600 грн. - задоволено в уточненій позивачем сумі.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Волинської обласної спілки споживчих товариств - 46 600 грн., в тому числі: 28 400 грн. заборгованості по орендній платі та 18 200 грн. неустойки, нарахованої в зв'язку з користуванням торговельним місцем після закінчення договору оренди, а також 1827 грн. витрат по судовому збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами (арк.справи 134, 135).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала через господарський суд Волинської області апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити (арк.справи 140-148).

В апеляційній скарзі, зокрема, зазначає, що в рішенні суду міститься посилання на п. 1.1. Договору, який визначає предмет договору, як об'єкт малої архітектурної форми. Дане твердження є недопустимим та таким, що порушує норми законодавства України враховуючи положення ст.181 Цивільного кодексу України, п.3 ч.1 ст. 2, ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положення Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17.08.2000 № 507, п.2.1 Договору оренди торговельного місця № 9939, п.п.1, 9 договору про інвестування будівництва магазину-павільйону «ІНФОРМАЦІЯ_1» на Завокзальному ринку по АДРЕСА_2,

Як на доказ зазначеного, посилається на технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна, а саме - магазин - павільйон № 39 по АДРЕСА_2, виданий Волинським бюро технічної інвентаризації, а також на відомість основних комплектів робочих креслень, проект яких розроблений у відповідності з діючими нормами і правилами в тому числі по вибухо-пожежній безпеці та відповідно до корегування генплану Завокзального ринку в м. Луцьку, що погоджений з управлінням архітектури і містобудівництва м.Луцька, в особі Головного архітектора м. Луцька Я.В.Сеника, в якому вказуються загальні дані про об'єкт, в тому числі: План фундаментів: січення, специфікація об'єкту.

У зв'язку з зазначеним, скаржник вважає, що суд першої інстанції невірно застосував посилання на пункти договору, зокрема визначивши об'єкт нерухомості малою архітектурною формою в порушення вищезазначених норм.

Скаржник зазначає, що позивач постійно та систематично перешкоджає у здійсненні нормальної підприємницької діяльності, зокрема відключає Об'єкт від електромереж зимовий період спеціально загороджує прохід до магазину снігом та сміттям, протягом усього року тощо.

Крім того, не було враховано той факт, що відповідач зверталась до позивача із заявою, в якій просила надати їй проект Договору оренди для ознайомлення та подальшого підписання, проте Волинська обласна спілка споживчих товариств жодним чином на нього не відреагувала.

Таким чином, із огляду на вищевикладене, та оскільки заперечення проти поновлення Договору вручене у строк, що перевищує місячний термін з дати закінчення Договору, суд при винесення рішення по справі повинен вважати Договір таким, що був пролонгований на відповідний термін.

Крім того, матеріали справи не містять жодного належного доказу, який свідчив би, що у Відповідача перебуває у володінні чи користування якась річ, що належить Позивачу.

Також, скаржник стверджує, що договором оренди від 23 січня 2009 року за № 9939 чи будь-яким іншим письмовим договором не було врегульовано між сторонами забезпечення виконання зобов'язання щодо звільнення та передання орендованого приміщення в строки встановлені договором під загрозою сплати неустойки у вигляді подвійної оплати за користування приміщенням, тобто застосування саме цього конкретного виду забезпечення виконання зобов'язання, яке не вчинене сторонами у письмовій формі, а тому, в силу 547 ЦК України взагалі не може бути застосована судом.

Звертає увагу, що судом при винесенні рішення по справі не було враховано суму оплати за договором оренди, яку було сплачено Апелянтом згідно доданих квитанцій. Дана обставина знайшла підтвердження у заяві Позивача від 06.07.2015 року про зменшення позовних вимог на загальну суму 3 200 (три тисячі двісті) гривень 00 копійок згідно банківських виписок, що долучались до матеріалів справи.

Апелянт звертає увагу, що ним заявлялось, та було задоволено судом першої інстанції, клопотання про витребування уточненого розрахунку позовних вимог, проте дана вимога позивачем по справі виконана не була, а суд в свою чергу прийняв рішення по справі без вказаних доказів, що свідчить про необ'єктивність та упередженість суду першої інстанції при винесенні рішення.

Також вважає, що вказане судове рішення було прийняте в порушення норм процесуального права (в тому числі ст. 69 ГПК України), оскільки, не зважаючи на винятковість та виключну поважність обставин неявки відповідача в судове засідання, що пов'язане із різким погіршенням стану здоров'я апелянта та підтверджується відповідними письмовими доказами, суд першої інстанції прийняв рішення по справі за відсутності однієї зі сторін, що порушує гарантований чинними процесуальними нормами принцип диспозитивності та змагальності сторін судового процесу.

На підставі викладеного просить суд рішення господарського суду Волинської області від 17 серпня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Волинської обласної спілки споживчих товариств до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 46 600 грн., в тому числі: 28 400 грн. заборгованості по орендній платі та 18 200 грн. неустойки, нарахованої в зв'язку з користуванням торговельним місцем після закінчення договору оренди, відмовити в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 07.09.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.09.2015р.

У судове засідання апеляційної інстанції 16.09.2015р. позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу (арк.справи 154-156).

На підставі ст.216, ч.6 ст.283, ст.291 Господарського кодексу України, 785 Цивільного кодексу України та умов договору, позивач вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду і не підлягає до задоволення.

Стверджує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. Позиція відповідача щодо договору оренди є неоднозначною, оскільки він в заяві вважає договір недійсним, і в той же час зазначає що договір оренди торговельного місця не припинений на 2015 рік. Договір в судовому порядку недійсним не визнававсь, а тому є обов'язковим до виконання.

Разом з тим в рішенні допущено описку в частині стягнення заборгованості, так як позовні вимоги облспоживспілки були зменшені шляхом подання відповідної заяви і суд зазначивши про неї в описовій частині не змінив суму що підлягала до стягнення.

Враховуючи викладене Волинська облспоживспілка просить змінити рішення господарського суду Волинської області від 17.08.2014 року у справі 903/666/15, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Відповідно до розпорядження голови Рівненського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 р. у справі №903/666/15 внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У зв'язку із перебуванням у відпустці судді Демидюк О.О., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю., суддя Тимошенко О.М.

Через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду представником відповідача подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу (вх. №22541/15).

Враховуючи вищезазначене клопотання, здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідачем подано через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду клопотання про витребування доказів у позивача (вх. №22537/15), а саме: докази, що підтверджують правомірність зміни призначення платежу при оплаті за договором із утримання торгового місця на орендну плату; уточнений розрахунок основної заборгованості за договором та неустойки із зазначенням усіх необхідних даних, зокрема, формули за якими здійснювались обчислення по розрахунках, конкретні дати проплат та інша уточнююча інформація.

Ухвалою суду від 16.09.2015р. позивача зобов'язано надати суду розрахунок із врахуванням сплати відповідачем суми заборгованості в розмірі 3200 грн., а також надати письмові пояснення щодо правомірності зміни призначення платежу при оплаті за договором оренди торгового місця №9939 від 23.01.2009 р. із утримання торгового місця на орендну плату. Зобов'язано відповідача надати суду розрахунок погашення заборгованості по орендній платі.

Відповідно до розпорядження голови Рівненського апеляційного господарського суду від 20.10.2015р. у справі №903/666/15 внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У зв'язку із перебуванням у відпустці судді Тимошенка О.М., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю., суддя Мамченко Ю.А. (арк.справи 179)

У судове засідання апеляційної інстанції 21.10.2015р. представник позивача подав розрахунок заборгованості по орендній платі підприємця ОСОБА_1 станом на день розгляду справи (арк.справи 183-186).

Відповідач подав клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги та відкладення розгляду справи для подання позивачем довідки про собівартість надання в оренду торгових приміщень (площ) та прибутку із зазначенням прямих та непрямих витрат, пов'язаних із наданням в оренду торгових приміщень (площ), та/або витрат, що пов'язані з обслуговуванням торгових приміщень (площ) на ринках (арк.справи 181, 182).

Також, 21.10.2015р. відповідач подав заяву про визнання договору оренди торговельного місця №9939 від 23 січня 2009 року недійсним в порядку ч.1, 2 ст. 83 ГПК України (арк.справи 188-197).

В заяві, зокрема, зазначає, що позивач не може надати в оренду те, що йому не належить на праві власності, як про це зазначено у Договорі, зокрема в п.1.2. «Передача торговельного місця в тимчасове користування не спричиняє передачу орендареві права власності на це місце: його власником залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом терміну дії цього договору без права суборенди та приватизації».

Вважає, що даному випадку, зміна цільового використання земельної ділянки не відбулась, тож за своєю природою договір слід розглядати виключно, як договір суборенди земельної ділянки.

Відповідач стверджує, що позивач не надав акту прийому-передачі майна, зокрема торгових площ та приміщень., а також довідку про балансову належність торгових площ позивачу, дані твердження ще раз підтверджують відсутність повноважень позивача на укладення договорів оренди торгових площ (приміщень).

Стверджує, що орендодавець здійснює свої повноваження тільки за наявності рішення ради і не наділений повноваженнями самостійно приймати рішення про передачу об'єктів комунальної власності в оренду, якщо інше не передбачено положенням про нього.

З огляду на зазначене вважає, що даний договір оренди торговельного місця не містить усіх істотних умов, що передбачені для даного виду договорів, оскільки визначений предмет договору не відповідає дійсності та за своєю правовою природою не може бути Договором оренди торговельного місця, а виключно договором суборенди земельної ділянки, що підтверджується документами, доданими до матеріалів справи.

При цьому посилається на норми ст.ст.33, 34, 43, 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 15, 215, 629, 638, 759-762 Цивільного кодексу України, ст. ст. 134, 174, 283 Господарського кодексу України, п. п. 13, 16 Правил торгівлі на ринках, Постановою КМУ від 5 березня 2009 р. N 278 «Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово- економічної кризи, п.п 1.2., 2.3. Постанови КМУ від 25 грудня 1996 р. N 1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)».

Просить визнати недійсним Договір оренди торговельного місця №9939 від 23 січня 2009 року в частині визначення предмету договору та порядку здійснення розрахунків та зобов'язати позивача надати довідку про собівартість надання в оренду торгових приміщень (площ) та прибутку із зазначенням прямих та непрямих витрат, пов'язаних із наданням в оренду торгових приміщень (площ), та/або витрат, що пов'язані з обслуговуванням торгових приміщень (площ) на ринках.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 21.10.2015р. оголошено перерву до 18.11.2015р.

18.11.2015 року у судове засідання представники сторін з»явилися доводи викладенні в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу підтримали.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

23 січня 2009 року Волинська обласна спілка споживчих товариств (орендодавець) та фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (орендар) уклали договір оренди торговельного місця за №9939 (арк.справи 11), відповідно до п.1.1. якого, орендодавець надає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торговельне місце, розташоване на Завокзальному ринку за адресою: АДРЕСА_2 площею 50 м2 для розміщення об'єкту торгівлі (малої архітектурної площі), яка не є власністю позивача.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що вступ орендаря у користування орендованим торговельним місцем настає одночасно з підписанням сторонами даного договору, та згідно п.7.1 договір діє з 31.12.2009р.

Відповідно до умови, передбаченої п.7.5 договору якщо орендар продовжує користуватись торговельним місцем після закінчення дії договору, то за відсутності заперечень орендодавця протягом місяця з дати закінчення дії договору, договір вважається поновленим ще на один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 користувалась торговельним місцем протягом 2010-2014р., так як від позивача не надходило заперечень.

Пунктом 3.1 договору сторони визначили місячний розмір орендної плати в сумі 2600 грн., яка сплачується не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Як підтверджено матеріалами справи, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 порушувала умови договору щодо сплати орендних платежів, в результаті чого на момент звернення позивачем до суду першої інстанції за нею рахувалася заборгованість в сумі 25400грн.

23.12.2014р. року Волинська обласна спілка споживчих товариств листом №350/1 повідомила відповідача про те, що договір оренди торговельного місця на 2015 рік поновлюватись не буде, а тому запропонувала укласти новий договір. Вказаний лист отримано відповідачем 26.12.2014р. (арк.справи 12-13).

29.01.2015. позивач листом №18-1 повідомив Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 про те, що оскільки 31.12.2014р. строк дії договору оренди закінчився, а новий договір на пропозицію від 23.12.2014р. не укладено, то Волинська обласна спілка споживчих товариств відмовляється від продовження договору та просила повернути торгівельне місце. Вказаний лист ОСОБА_1 отримала 03.02.2015р. (арк.справи 14, 15).

Колегія суддів погоджується з висновком, що зазначеними доказами підтверджується, що позивач протягом місяця з дня закінчення дії договору надіслав відповідачу повідомлення про припинення договору оренди, чим спростовується твердження скаржника про те, що договір оренди є пролонгованим на 2015 рік.

За змістом пункту 7.5 договору оренди місячний термін є визначальним для вчинення дії орендодавцем, а не дати отримання поштового відправлення відповідачем.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 526Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач після подачі позову до суду першої інстанції частково сплатила заборгованість в сумі 200 грн. (26.07.2015р.) та 200 грн. (21.09.2015 р.)

Відповідно до положень п.4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Тому, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає борг в сумі 25000 грн., а в частині стягнення заборгованості у розмірі 400 грн. суд першої інстанції повинен був припинити провадження у справі.

Щодо заяви відповідача про визнання договору оренди торговельного місця №9939 від 23 січня 2009 року недійсним в порядку ч.1, 2 ст. 83 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, колегія погоджується з твердженнями позивача про те, що право на стягнення з відповідача орендної плати виникло у позивача у зв'язку з неналежним виконанням договору, який підлягає виконанню сторонами. Адже, з матеріалів справи не вбачається визнання недійсними вказаного договору у встановленому порядку.

Разом з тим, згідно з п.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як роз'яснено в п.2.3 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись п.1 ч.1 ст.83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зважаючи на відсутність заявлення відповідачем зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди торговельного місця №9939 від 23.01.2009р. та відсутність встановлення його недійсності за результатами розгляду інших господарських спорів, відсутність відповідної заяви до суду першої інстанції, в силу презумпції правомірності правочину, закріпленої ст.204 ЦК України, зважаючи, що сторонами виконувались дії на виконання умов цього договору, а строк дії останнього закінчився 31.12.2014р., у колегії суддів відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача.

Позивачем також нараховано та заявлено до стягнення 18200 грн. неустойки за період з 14.02.2015р. по 31.05.2015р. за користування відповідачем торговельним місцем після закінчення договору оренди.

Задовольняючи позов в цій частині, суд зазначає слідуюче.

Згідно з ч.6 ст.283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Статтею 785 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч.2).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до суду з заявою про збільшення позовних вимог (вх.№01-65/244/15 від 14.08.2015р., арк.справи 123, 124), однак, в судовому засіданні суду першої інстанції 17.08.2015р. просив залишити її без розгляду.

Крім цього, в матеріалах справи наявна заява від 06.06.2015р. про зменшення позовних вимог (вх.№01-65/198/15, арк.справи 52), відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 25400 грн. заборгованості за оренду торговельного місця та 18200 грн. неустойки за прострочення в звільненні торговельного місця. Суд першої інстанції в резолютивній частині рішення вказав, що позов задовольняється в уточненій позивачем сумі, однак, виклав пункт 2 зазначеної частини без врахування відповідної заяви.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно ст.103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково;

4) змінити рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення господарського суду Волинської області в частині стягнення суми основного боргу.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою та судовий збір за подання апеляційної скарги, покладаються на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального ко-дексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 17 серпня 2015 року у справі №903/666/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 17 серпня 2015 року у справі №903/666/15 змінити в частині стягнення суми основного боргу.

Пункт 2 резолютивної частини рішення викласти у такій редакції:

"Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ід.н.НОМЕР_2) на користь Волинської обласної спілки споживчих товариств (43016, Волинська область, м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.13, ) - 43400 грн., в тому числі: 25000 грн. заборгованості по орендній платі та 18200 грн. неустойки, нарахованої в зв'язку з користуванням торговельним місцем після закінчення договору оренди, а також 1827 грн. витрат по судовому збору. Припинити провадження у справі в частині стягнення 400 грн. заборгованості по орендній платі".

В решті рішення залишити без змін.

Видачу наказу доручити господарському суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Мамченко Ю.А.