РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа № 906/817/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Демидюк О.О. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від органу прокуратури - ОСОБА_1 ( посвідчення № 019161 від 30.07.2013 р.)

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність № 08/9497 від 30.06.2015 р. )

від відповідача - ОСОБА_3 (довіреність № б/н від 03.03.2015 р. )

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 20.07.15 р. у справі № 906/817/15

за позовом Публічне акціонерне товариство "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго"

до Міське комунальне підприємство "Бердичівводоканал" (м. Бердичів)

про стягнення 3051233,08 грн.

В судових засіданнях 22.09.2015 р., 13.10.2015 р., 10.11.2015 р. оголошувались перерви до 17.11.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20.07.2015 року по справі № 906/817/15 (суддя Сікорська Н.А.) позов задоволено частково. Зменшено розмір пені на 50 %. Стягнуто з МКП "Бердичівводоканал" на користь ПАТ "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" - 2219781,39 грн. основного боргу, 126328,07 грн. пені, 14871,10 грн. процентів річних, 535729,18 грн. інфляційних та 60460,75 грн. судового збору. В частині стягнення 9975,28 грн. пені відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Житомирської області подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати в частині стягнення з відповідача 126328,07 грн. пені, 14871,10 грн. процентів річних, 535729,18 грн. інфляційних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. Також просить змінити рішення в частині судових витрат. В обгрунтування скарги зазначає, що судом не враховано положення ст. 614 ЦК України та ст. 218 ГК України в тій частині, що відповідальність за порушення зобов'язання наступає за наявності вини особи, яка порушила зобов'язання, а також якщо особа не доведе, що нею вжито всіх залежних від неї заходів для недопущення порушення. З огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері постачання та реалізації енергоносіїв та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що провадять господарську діяльність в енергетичній галузі, вбачається, що МКП "Бердичівводоканал" було позбавлене можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за електричну енергію, що підтверджує відсутність вини з боку відповідача, що у свою чергу виключає застосування до нього штрафних санкцій в силу ст. 614 ЦК України та ст. 218 ГК України.

В судових засіданнях представник прокуратури підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задоволити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що відповідальність за порушення зобов'язання визначена укладеним між сторонами договором та відповідає нормам законодавства, а тому суд під час розгляду справи обгрунтовано дійшов висновку про стягнення сум основного боргу та нарахованих санкцій. Просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях представник позивача підтримав викладені у відзиві заперечення.

Відповідач у поданому до суду клопотанні підтримує вимоги апеляційної скарги та додатково просить припинити провадження в частині вимог про стягнення суми основного боргу в зв'язку з її погашенням за наслідками укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

В судових засіданнях представник відповідача підтримав викладені у клопотанні доводи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2006 р. між Бердичівським РЕМ в особі його директора, який діє на підставі положення і є виробничим підрозділом ПАТ "ЕК "Житомиробленерго" (позивач, постачальник) та міським комунальним підприємством "Бердичівводоканал" (відповідач, споживач) укладено договір № 1225 про постачання електричної енергії споживачам (а.с. 12-19).

За п.1 даного договору позивач взяв на себе обов'язок постачати електричну енергію відповідачу, а відповідач взяв на себе обов'язок оплачувати постачальнику її вартість та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід'ємними частинами.

Пунктом 2.2.3 Договору споживач зобов'язався своєчасно сплачувати за використану електричну енергію, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період відповідно до встановленої системи обліку електроенергії, класу напруги та за діючими на період розрахунку тарифами у грошовій формі та іншими формами розрахунків згідно з чинним законодавством України.

Розрахунковим періодом вважається період з 26 числа по 25 число включно і вказаний період прирівнюється до періоду дії тарифу (календарного місяця).

Відповідно до п.7.3 договору остаточний розрахунок повинен здійснюватись в розмірі фактичного споживання електричної енергії за розрахунковий місяць, з врахуванням сальдо на початок місяця не пізніше 5 операційних днів з дня отримання рахунку, включаючи день його отримання.

Позивач умови договору виконав належним чином, поставивши відповідачу протягом листопада, грудня 2014р. та січня - квітня 2015р. електричну енергію на загальну суму 4212713,83 грн. та виставив на вказану суму рахунки, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.19-24).

Відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати за отриману електроенергію в повному обсязі не виконав, у результаті чого станом на день звернення до суду (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) у нього утворилась заборгованість перед позивачем за активну електричну енергію в сумі 2219781,39 грн.

Факт неналежного виконанння відповідачем своїх зобов'язань став підставою для звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Як вбачається з акта звірки розрахунків, який підписаний сторонами станом на 22.06.2015 р., заборгованість відповідача із врахуванням спожитої електричної енергії за травень 2015 р. та проведеними частковими розрахунками, становить 2578147,44 грн. (а.с. 94).

Пунктом 4.2.1 Договору сторони передбачали відповідальність споживача, згідно якого за внесення платежів, передбачених пунктами 7.3 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення платежу.

На підставі вищезазначеного пункту договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача 262631,41 грн. пені.

Крім того позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача на свою користь 14871,10 грн. 3 % річних та 535729,18 грн. інфляційних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вважає, що КП "Бердичівводоканал" є неналежним відповідачем з огляду на те, що заборгованість, яку заявлено до стягнення позивачем виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифу, що затверджений рішенням Виконавчого комітету Бердичівської міської ради № 309 від 20.05.20111р. та до теперішнього часу не коригувались. На його думку, відповідачем у справі має бути Бердичівська міська рада.

Вирішуючи зазначений спір судом приймається до уваги наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст.173 Господарського кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про постачання електричної енергії № 1225 від 15.11.2006р.

Відповідно до норм ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію споживачеві, який зобов'язаний оплатити прийняту енергію.

Відповідно до ст.ст. 525 і 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як стверджується матеріалами справи, відповідач належним чином свій обов'язок щодо оплати поставленого товару не виконав, внаслідок чого у нього на момент звернення до суду та час розгляду справи в суді існує заборгованість в сумі 2219781,39 грн. Доказів погашення вказаної заборгованості відповідач не надав.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 2219781,39грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З доданих в процесі апеляційного розгляду доказів вбачається, що 18.08.2015 року за участю позивача та відповідача було укладено договір № 375Е/75 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 р. № 375. На виконання даного договору відповідачем, за рахунок виділеної субвенції, було погашено основний борг перед позивачем в сумі 2798802,00 грн. (платіжне доручення № 27 від 31.08.2015 р.).

Суд апеляційної інстанції не використовує зазначені докази в якості підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу, оскільки на момент прийняття рішення його не існувало. Відтак, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 2219781,39 грн. боргу є законним та обгрунтованим.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 262631,41 грн. пені, а також нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України 14871,10 грн. 3 % річних та 535729,18 грн. інфляційних, колегією суддів враховується наступне.

В силу статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Водночас статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, окремою та обов'язковою підставою (умовою) застосування до учасника господарських відносин відповідальності за порушення зобов'язання є наявність вини, яка, у розумінні вищевказаної норми, полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

У контексті наведеного судом відзначається, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» держава зобовязана забезпечити функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно обгрунтованих витрат на їх виробництво.

Відповідно до ст.ст. 30, 31 вказаного Закону, основними принципами державного регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги є відповідність рівня цін/тарифів розміру економічно обгрунтованих витрат на їх виробництво.

У разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобовязаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обгрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Видатки на відшкодування втрат підприємств, що повязані із встановленням тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, фінансуються за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету.

Згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачено виділення субвенції на погашення існуючої заборгованості підприємств водопостачання та водовідведення за енергоносії, як такої, що виникла внаслідок невідповідності фактичної вартості послуг тарифам, що затверджувалися органами державної влади шляхом проведення заліків за рахунок коштів Державного бюджету України.

На виконання норм вказаного Закону Кабінетом Міністрів України 04.06.2015 року прийнято постанову № 375 «Питання погашення у 2015 році заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню».

Цією постановою визначено порядок та механізм погашення заборгованості житлово-комунальних підприємств за спожиту електроенергію за рахунок коштів, які держава заборгувала в звязку з невідповідністю тарифів на послуги фактичним затратам на їх виробництво.

На виконання зазначеної постанови КМУ територіальна комісія з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу Житомирської області, оформивши протокол № 2 від 19.06.2015 р., узгодила обсяг заборгованості з різниці в тарифах, які підлягають відшкодуванню з Державного бюджету у розмірі 2 798 802,03 грн. для погашення заборгованості з електроенергії.

У пункті 3 затвердженого вищевказаною постановою Порядку зазначено, що підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію розрахунків, який укладається підприємствами, що надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості.

Судом відмічається, що відповідач намагався врегулювати питання погашення заборгованості за спожиту електроенергію з позивачем посилаючись на вищенаведені обставини щодо виникнення боргу в результаті невідповідності тарифів, про що свідчать наявні в матеріалах справи листи від 30.06.2015 р. № 392 та від 17.07.2015 р. № 431 (а.с. 105, 107-108), а також спираючись на визначений порядок та механізм погашення боргу гарантував його сплату.

Отже, з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері комунальних послуг та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що провадять господарську діяльність в енергетичній галузі, вбачається, що МКП "Бердичівводоканал" було позбавлене можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за електричну енергію, що в свою чергу свідчить про відсутність вини відповідача у простроченні платежів, а відтак в силу статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України виключає застосування до нього штрафних санкцій у вигляді стягнення пені, так само як і нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Аналогічну правову позицію висвітлено в постановах Вищого господарського суду України від 19.03.2014 р. № 910/2702/13 та від 29.10.2014 р. № 922/2339/13.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 262631,41 грн. пені, а також нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України 14871,10 грн. 3 % річних та 535729,18 грн. задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції викладених обставин не врахував, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Відтак, рішення господарського суду Житомирської області від 20.07.2015 року у справі № 906/817/15 підлягає скасуванню в частині стягнення 126328,07 грн. пені, 14871,10 грн. процентів річних, 535729,18 грн. інфляційних, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України суд проводить новий розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог. Розмір пропорції задоволених вимог проти заявлених складає 73,2%. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 44257,25 грн. Поряд з цим, з огляду на задоволення вимог апеляційної скарги, з позивача підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 3384,64 грн. (виходячи з вимог п.п. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" в редакції до 01.09.2015 р.).

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області від 07.08.2015 р. № 05/2/1-2112-15 задоволити.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 20.07.2015 року у справі № 906/817/15 скасувати в частині стягнення 126328,07 грн. пені, 14871,10 грн. процентів річних, 535729,18 грн. інфляційних. Прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" (13300, Житомирська область, м. Бердичів, вул. Житомирська, 87, ідентифікаційний код 32569790) на користь Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (10008, м. Житомир, вул. Пушкінська, 32/8, ідентифікаційний код 22048622) - 2219781,39 грн. основного боргу та 44257,25 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Повернути Публічному акціонерному товариству "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (10008, м. Житомир, вул. Пушкінська, 32/8, ідентифікаційний код 22048622) з Державного бюджету України надлишок сплаченого згідно платіжного доручення № 10005989 від 02.06.2015 р. судового збору в сумі 304,40 грн."

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (10008, м. Житомир, вул. Пушкінська, 32/8, ідентифікаційний код 22048622) в дохід Державного бюджету України 3384,64 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Господарському суду Житомирської області на виконання постанови видати накази.

5. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Огороднік К.М.