ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2015 р. Справа № 922/2845/15

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю військової прокуратури сил антитерористичної операції - Волик О.Г., посвідчення № 035279 від 26.08.15 року та представників сторін:
1-го позивача - Пономаренко В.І., за довіреністю № 220/338/д від 18.05.2015 року;

2-го позивача Власенко К.О., за довіреністю № 148/9/18/670 від 26.05.2015 року;

відповідача - Мацков О.Г., за довіреністю б/н від 07.07.2015 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Алекс" (вх.№4156 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 22 липня 2015 року по справі №922/2845/15
за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі:

1. Міністерства оборони України, м. Київ,

2. Військової частини НОМЕР_1 , м. Чугуїв, Харківська область

до Приватного підприємства "Алекс", смт. Новопокровка, Харківська область,

про стягнення 158028,98 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.07.2015 по справі №922/2845/15 (суддя Аріт К.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "Алекс" на користь Військової частини НОМЕР_1 57823,03 грн. пені. Стягнуто з Приватного підприємства "Алекс" на користь державного бюджету України 1827,00 гривень судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство "Алекс", звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.07.2015 по справі №922/2845/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Командир військової частини НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення залишити без змін, а апеляційні скарги залишити без задоволення.

Міністерство оборони України відзиву на апеляційну скаргу не надало, однак його представник в судовому засіданні зазначив, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Військовий прокурор Харківського гарнізону заперечує проти доводів викладених в апеляційні скарзі, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи.

В межах встановленого статтею 102 Господарського процесуального кодексу України строку розгляду апеляційної скарги 08.10.2015 року оголошено перерву до 20.10.2015 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 року по справі №922/2845/15 клопотання представника Приватного підприємства "Алекс" про продовження строку розгляду справи задоволено, строк розгляду справи 922/2845/15 продовжено на 15 днів.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора та учасників судового процесу, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду, 16.09.2013 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (сторона-1 - другий позивач у справі) та Приватним підприємством "Алекс" (сторона-2 відповідач у справі) було укладено договір № 8 про спільний обробіток землі на території земель оборони військового полігону "Шебелинка", що розташований у с.Благодатне Зміївського району Харківської області.

Відповідно до пункту 1.1 даного договору, з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової, мобілізаційної готовності та життєдіяльності військової частини, сторони за договором домовилися про співпрацю і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 (другому позивачу у справі) в безстрокове користування та можливостей сторони-2 (відповідача у справі) спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових та технічних культур.

Згідно пункту 1.2 договору, сторона-2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором.

У відповідності до пункту 3.1 договору, сторона-1 зобов`язується залучити до спільної діяльності, що буде проводиться зі стороною-2 (відповідач у справі) земельні ділянки площею 1431 га, що надані Військовій частині НОМЕР_1 в безстрокове користування, згідно Державного Акту серія №047623, терміном на 3 роки тобто до 2016 року включно, а відповідач зобов`язується приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок (пункт 4.1 договору).

Відповідно до пункту 6.1 та 6.2 договору, внесок сторони-1 вартість права обробітку земельних ділянок загальною площею 1431 га, згідно Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки складає 1144800,00 грн., а внесок сторони - 2 грошові кошти. Паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрива та засобів захисту росли, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюються сторонами по закінчення сільськогосподарського року.

За пунктом 7.1 договору, грошові кошти та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.

У пункті 8.6 договору сторони погодили, що сторона-2 перераховує стороні-1 грошові кошти як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності за 2014 сільськогосподарський рік до 30.01.2014 року в розмірі 100% від вартості внеску сторони-1 і в подальшому за кожний сільськогосподарський рік до 30.01 в розмірі 100% від вартості внеску сторони-1.

Пунктом 11.4 договору визначено, що в разі порушення строку розрахунку зі стороною-1, сторона-2 зобов`язана сплатити на користь сторони-1 штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Згідно Акту обміру земельної ділянки авіаційного полігону в/ч НОМЕР_1 , затвердженого командиром в/ч А 4104 05.06.2014 року, було встановлено, що площа земельної ділянки для спільного обробітку становить 1218 га, а не 1413 га, як це передбачено договором .

У зв`язку з вищевикладеним, 04.08.2014 року сторони підписали додаток до договору про спільний обробіток землі №8 від 16.09.2013 року, у якому визначили загальний розмір достроково розподіленого прибутку в сумі 974400,00 грн. та встановили графік його перерахування.

Надалі, 06.03.2015 року укладена додаткова угода №1 до договору про спільний обробіток землі №8 від 16.09.2013 року та передбачено, що відповідач перераховує другому позивачу грошові кошти як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності за 2015 року в загальній сумі 1144800,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач вчасно не перераховував до спеціального фонду Державного бюджету достроково розподілений прибуток від спільної діяльності, з метою захисту економічних інтересів держави, прокурор звернувся до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з Приватного підприємства "Алекс" на користь другого позивача штрафних санкцій.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло взаємне зобов`язання сторін, колегія суддів вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Частиною 2 статті 1131 передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов договору (пункт 8.6) вбачається, що сторона-2 перераховує стороні-1 грошові кошти як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності за 2014 сільськогосподарський рік до 30.01.2014 року в розмірі 100% від вартості внеску сторони-1 і в подальшому за кожний сільськогосподарський рік до 30.01 в розмірі 100% від вартості внеску Сторони-1.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов`язання є виконання зобов`язань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов`язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Так, предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога прокурора про стягнення з відповідача, у відповідності до договору №8 про спільний обробіток землі від 16.08.2015 року, нарахованих господарських санкцій за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року та з січня 2015 року по березень 2015 року,

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського Кодексу України).

Відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського Кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною 6 статті 232 Господарського Кодексу України.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремих видів відповідальності у вигляді договірних санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 11.4 договору, у разі порушення строку розрахунку зі стороною-1, сторона-2 зобов`язана сплатити на користь строни-1 штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Отже, підставою для застосування до сторони встановленої актами цивільного законодавства відповідальності є наявність порушення зобов`язання за договором.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, правові підстави для стягнення з відповідача пені за договором про спільний обробіток землі від 16.09.2013 року № 8 відсутні, з огляду на наступне.

У травні 2014 року Харківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до господарського суду з позовною заявою в якій просив стягнути з Приватного підприємства "Алекс" на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість за договором про спільний обробіток землі № 8 від 16.09.2013 року в розмірі 1174233,57 грн., у тому числі: 1144800,00 грн. основного боргу та 29433,57 грн. штрафних санкцій.

Рішенням господарського Харківської області від 14.10.2014 року по справі №922/2060/14 у позові відмовлено повністю.

Господарський суд, відмовляючи у задоволенні позивних вимог, виходив з того, що відповідачем належним чином та в повному обсязі були виконані зобов`язання по повній та своєчасній оплати внеску, визначеного договором, а отже, відсутні з боку відповідача порушення умов договору в частині проведення розрахунків.

Тобто, місцевий суд на підставі представлених сторонами доказів по справі №922/2060/14 встановив, що станом на 14.10.2014 року у відповідача відсутня будь-яка заборгованості по договору про спільний обробіток землі № 8 від 16.09.2013 року.

Вказане рішення суду не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили.

У зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», з огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Так, згідно з практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 року).

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є приоритетним джерелом права для національного суду, тому судова колегія вважає безсумнівними факти, встановлені господарським судом Харківської області при розгляді справи № 922/2060/14.

Виходячи з зазначеного, ці факти не можуть ставитися судом апеляційної інстанції під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин.

Крім того, в матеріалах справи міститься підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками їх підприємств двосторонній акт звірки станом на 30.12.2014 року, де зазначено, що відповідач виконав в повному обсязі зобов`язання по сплаті достроково розподільного прибутку у 2014 році та перерахував на розрахунковий рахунок другого позивача суму у розмірі 974400,00 грн.

Задовольняючи позов, місцевий суд не звернув увагу на наявне в справі платіжне доручення №83 від 24.06.2014 року на суму 25000,00 грн., яке є свідченням проведення бухгалтерської операції по договору про спільний обробіток землі №8 від 16.09.2013 року, і як наслідок дійшов до хибного висновку про наявність заборгованості Приватного підприємства "Алекс" в жовтні листопаді 2014 року.

Відтак, за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року, другим позивачем було прийнято виконані відповідачем договірні зобов`язання як належні і отримані від нього грошові кошти в загальному розмірі 974400,00 грн.

Таким чином, відповідач повністю виконав свої зобов`язання за 2014 рік за договором, заборгованість по перерахуванню дострокового розподільного прибутку на вказаний період - відсутня.

На виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду, в судове засідання 12.11.2015 року представником другого позивача надано акт звірки розрахунків між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством "Алекс" по договору про спільний обробіток землі від 16.09.2013 року №8 за період з 01.10.2015 року по 05.11.2015 року (станом на 01.11.2015 року).

Відповідно до вказаного акта у Приватного підприємства "Алекс" відсутній борг за договором про спільний обробіток землі від 16.09.2013 року №8 за період з 01.10.2015 року по 05.11.2015 року. Крім того, вказано, що за період з січня по жовтень 2015 року відповідач сплатив другому позивачу достроково розподілений прибуток від спільної діяльності в сумі 1144800,00 грн.

Отже, у 2015 році відповідач в повному обсязі виконав свій обов`язок в частині повної та своєчасної сплати розподіленого прибутку за вказаним договором.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, встановила, що другим позивачем самостійно без достатньої правової підстави змінено призначення платежу відповідача та зараховано платіжне доручення №42 від 26.02.2015 року на суму 52036,36 грн. та №41 від 26.02.2015 року на суму 520036,36 грн. в рахунок погашення боргу за достроково розподілений прибуток від спільної діяльності, що виник у 2014 році, а не у 2015 році, як було зазначено у призначенні платежу, що є грубим порушенням приписів Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22.

Даний факт підтверджується письмовими поясненнями Командира ВЧ НОМЕР_1 , доданими до супровідного листа від 11.11.2015 року вх. №148/9/18/2177.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки у відповідача відсутня заборгованість за основним зобов`язанням, то і нарахування штрафних санкцій є безпідставними.

Стаття 527 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи факт відсутності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а також положення наведених норм законодавства України та умови укладеного між сторонами спору договору, колегія суддів дійшла до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому, згідно з пунктом 1 та пунктом 2 частини 1 статті 104 ГПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, є підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 22.07.2015 по справі №922/2845/15 прийняте при не належному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування, та задоволенню апеляційної скарги.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, 103, 104 та статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Алекс", смт. Новопокровка задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.07.2015 по справі №922/2845/15 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Плужник О.В.