РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/22500/15

За позовом: приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ";

до: публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ";

про: стягнення 26.412.427,85 грн., 31.520,08 євро та 432.163,16 російських рублів.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Козуб Б.Ю. - за довіреністю від 27.08.2015 № 01.3.1-12/58-2015; Повар О.М. - за довіреністю від 05.01.2015 № б/н;

відповідача: Мухін А.М. - за довіреністю від 21.09.2015 № 3-131100/17914; Осипенко А.В. - за довіреністю від 02.10.2015 № 3-131100/18799; Дмитраш О.З. - за довіреністю від 28.09.2015, № 3-131100/18259.

С У Т Ь С П О Р У :

Приватне акціонерне товариство "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" про визнання припиненим зобов'язання, визнання відсутнім права та стягнення 26.412.427,85 грн., 31.520,08 євро та 432.163,16 російських рублів.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами спору договору на розрахунково-касове обслуговування від 02.06.2005 № 0213/FA-05, договору на розрахунково-касове обслуговування від 19.11.2010 № 021-10/АНВ та договору про відновлювальну кредитну лінію від 23.12.2005 № 598v-01-05.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.09.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/22500/15. Розгляд справи призначений на 05.10.2015.

В судовому засіданні 05.10.2015 оголошено перерву до 26.10.2015.

Ухвалою від 26.10.2015 господарським судом міста Києва продовжено строк розгляду спору та оголошено перерву до 09.11.2015.

В судовому засіданні 09.11.2015 оголошено перерву до 16.11.2015.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив та доповнення, яким позов відхилив повністю з підстав, викладеих у відзиві.

До господарського суду надійшло клопотання представника відповідача про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Подане представником відповідача клопотання про призначення експертизи судом відхилене, оскільки питання завдання збитків позивачу у зв'язку із здійсненням ним операцій з купівлі-продажу іноземної валюти в інших банках з грудня 2014 - січня 2015 не потребує спеціальних знань.

В судовому засіданні 16.11.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи уповноважених представників сторін по суті спору та дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

02.06.2005 між Спільним закритим акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», яке перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (надалі - МАУ, Клієнт, позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - Банк, відповідач), укладено договір № 0213/FA-05 на розрахунково-касове обслуговування (надалі - Договір РКО-1), до якого в подальшому вносились численні зміни та доповнення.

Відповідно до пункту 1.1 Договору РКО-1 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 3980 і поточний рахунок в іноземній валюті (в доларах США) № 3840 та зобов'язується здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно Тарифів Банку в порядку і на умовах, визначених Договором РКО-1.

Додатковою угодою від 02.04.2007 до Договору РКО-1 сторони погодили, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в іноземній валюті (російських рублях) № 9301 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування на умовах, передбачених Договором РКО-1.

На підставі додаткової угоди від 20.01.2009 до Договору РКО-1 Банк відкрив Клієнту поточний спеціальний рахунок для виплати компенсацій постраждалим від аварії на ЧАЕС у національній валюті № 9301.

19 січня 2012 року сторони уклали додаткову угоду до Договору РКО-1, якою погодили, що з 19.01.2012 комісія за операціями з купівлі валютою становитиме 0,15 %.

19.11.2010 позивач та відповідач уклали договір № 021-10/АНВ на розрахунково-касове обслуговування (надалі - Договір РКО-2).

Відповідно до пункту 1.1 Договору РКО-2 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 3980 і (або) поточний (поточні) рахунок (и) в іноземній валюті: № 3840 (в доларах США), № 3978 (в Євро), № 3826 (в фунтах стерлінгах), № 3756 (в швейцарських франках), № 9301 (в російських рублях) та зобов'язується здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку відповідно до Тарифів Банку на розрахунково-касове обслуговування рахунків в порядку і на умовах, визначених Договором РКО-2.

Додатковою угодою від 14.02.2011 до Договору РКО-2 сторони погодили відкриття Банком Клієнту спеціального поточного рахунку в національній валюті згідно статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-III від 18.01.2001 № 9302.

Згідно з пунктом 1.1 додаткової угоди від 26.09.2013 до Договору РКО-2 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в іноземній валюті (в польських злотих) № 9301.

Пунктом 1.1 додаткової угоди від 18.09.2014 до Договору РКО-2 визначено, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній валюті № 9301.

Таким чином, між МАУ та Банком укладено два договори на розрахунково-касове обслуговування (Договір РКО-1 та Договір РКО-2), які наразі є чинними та жоден з яких не містить положень, що укладений на заміну іншого.

Зміст Договору РКО-1 та Договору РКО-2 свідчить про те, що за своєю правовою природою вказані договори є договорами банківського рахунка.

У відповідності до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як стверджує позивач, Банк, всупереч умовам Договору РКО-1, Договору РКО-2 та положенням чинного законодавства України, тривалий час безпідставно не виконує розрахункових документів позивача, що завдає останньому збитків, з позовом про відшкодування яких позивач звернувся до Господарського суду міста Києва. Крім того, позивач просить суд стягнути з Банку пеню та 3 % річних за порушення строків виконання платіжних доручень позивача в національній валюті України, євро, російських рублях, визнати припиненим зобов'язання з повернення кредитних коштів на суму здійсненого позивачем зарахування та визнати відсутнім у Банку права на стягнення з позивача таких кредитних коштів.

Відповідач пред'явленого МАУ позову не визнає та вважає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із запровадженням в Банку тимчасової адміністрації, недоведенням позивачем причинно-наслідкового зв'язку між діями Банку та заподіяними такими діями збитками, неправильним розрахунком штрафних санкцій та заподіяних збитків, відсутністю на рахунках позивача коштів в іноземній валюті, неможливістю стягнення з Банку пені в іноземній валюті, недоведенням позивачем реального характеру упущеної вигоди, неоднорідністю зарахованих позивачем вимог.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище фактичних обставин, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно з частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Частиною 1 статті 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до пункту 2.1 Договору РКО-1, пункту 2.1 Договору РКО-2 Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунків в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунків та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору РКО-1, підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору РКО-2).

Відповідно до частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно з пунктом 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Пунктом 8.4 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів.

Таким чином, якщо інше не погоджено між клієнтом та банком в договорі банківського рахунка, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі досягнення сторонами згоди про продовження строків виконання банком розрахункових документів клієнта, такі строки у будь-якому разі не можуть перевищувати трьох операційних днів для міжбанківського переказу та двох операційних днів для внутрішньобанківського переказу.

Як вбачається з підпункту 3.3.3 пункту 3.3 Договору РКО-1 та підпункту 3.3.3 пункту 3.3 Договору РКО-2, Банк зобов'язується здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунків позивача у визначений час з 9-00 год. до 15-00 год., крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів.

Згідно з пунктом 2.4 Договору РКО-1 та пунктом 2.4 Договору РКО-2 умови та порядок роботи за системою «Клієнт-Банк» регламентуються окремим договором.

Сторонами не заперечується, що окремим договором, який визначає умови та порядок обслуговування усіх (незалежно від часу та підстав відкриття) рахунків позивача у Банку за системою «Клієнт-Банк», є додаткова угода від 23.06.2005 до Договору РКО-1.

Додатковою угодою від 23.06.2005 до Договору РКО-1 сторони погодили, що Банк обслуговуватиме позивача за системою електронних платежів «Клієнт-Банк» у визначений час: з 9-00 год. до 17-00 год., крім суботи, неділі та святкових днів.

Згідно з пунктом 5.2 додаткової угоди від 23.06.2005 до Договору РКО-1 розрахункові документи, прийняті Банком від позивача за системою «Клієнт-Банк» в операційний день з 09-00 год. до 17-00 год., виконуються Банком того ж дня. Документи, прийняті Банком після 17-00 год. відмічаються як «вечірня пошта» та виконуються наступного дня.

Таким чином, з огляду на вказані вище положення Договору РКО-1, Договору РКО-2 та чинного законодавства, Банк зобов'язаний виконувати розрахункові документи позивача не пізніше наступного операційного дня після їх отримання.

З матеріалів справи вбачається, що протягом грудня 2014 року - липня 2015 року позивач за допомогою системи електронних платежів «Клієнт-Банк» надав в операційний час Банку 80 (вісімдесят) платіжних доручень в національній валюті України, 54 (п'ятдесят чотири) платіжні доручення в доларах США, 2 (два) платіжні доручення в російських рублях та 5 (п'ять) платіжних доручень в євро, що мали бути виконані Банком в день їх надходження.

Відповідно до пункту 22.7 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення.

Згідно з пунктом 2.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, з наступними змінами та доповненнями, порядок повернення банком своїм клієнтам оформлених ними розрахункових документів та супровідних документів визначається в договорах банківського рахунку клієнтів. Банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Пунктом 3.6 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216, з наступними змінами та доповненнями (надалі - Положення про переказ коштів в іноземній валюті) встановлено, що уповноважений банк має право відмовитися від виконання платіжного доручення платника в іноземній валюті або банківських металах, якщо операція, яку проводить платник, не відповідає вимогам валютного законодавства. Уповноважений банк повертає платнику платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах у порядку, передбаченому пунктом 3.7 цієї глави.

Згідно з пунктом 3.7 Положення про переказ коштів в іноземній валюті уповноважений банк має право відмовитися від виконання платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах, якщо платник не надав документи і відомості, що потрібні для з'ясування суті діяльності, фінансового стану, або умисно подав неправдиві відомості про себе. Уповноважений банк повертає платнику платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах без виконання і на зворотному боці платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах проставляє напис про причину його повернення (із зазначенням дати повернення та посиланням на статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), який засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа уповноваженого банку.

Уповноважений банк має право відмовитися від виконання платіжного доручення платника в іноземній валюті або банківських металах, якщо операція, яку проводить платник, підлягає фінансовому моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Уповноважений банк повертає платникові платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах без виконання і на зворотному боці платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах проставляє напис про причину його повернення (із зазначенням дати повернення та посиланням на абзац другий частини першої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму»), який засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа уповноваженого банку (пункт 3.8 Положення про переказ коштів в іноземній валюті).

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України).

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу ані про виконання Банком поданих впродовж грудня 2014 року - липня 2015 року платіжних доручень позивача, ані про повернення позивачу таких доручень із роз'ясненням причин повернення, як того вимагає чинне законодавство, що свідчить про порушення Банком умов Договорів РКО-1, РКО-2 та підтверджує доводи позивача про прострочення Банком зобов'язань з виконання доручень позивача на переказ коштів в національній та іноземній валютах.

Крім того, факт неналежного розрахунково-касового обслуговування позивача Банком підтверджується і рішеннями господарських судів у справі № 910/1085/15-г, участь в якій брали і позивач, і відповідач.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 у справі № 910/1085/15-г, що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015, встановлено, що протягом грудня 2014 року відповідач, не надаючи жодних пояснень, всупереч положенням чинного законодавства та Договору РКО-1, не виконав низку платіжних доручень позивача, що є істотним порушенням Договору РКО-1.

Судами встановлено, що за період з 19 по 29 грудня 2014 року позивач ініціював понад 50 (п'ятдесят) платежів в національній валюті на загальну суму близько 22 (двадцяти двох) мільйонів гривень, серед яких, зокрема, 18 725 562,25 грн. мали бути переказані Банком Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (контрагенту позивача) на підставі платіжних доручень позивача від 19.12.2014 №№ 8600, 8605, 8606, 8607, 8608, 8609, 8610, 8611, 8612. Також протягом грудня 2014 року позивач з використанням системи електронних платежів «Клієнт-Банк» ініціював проведення Банком низки платежів в іноземній валюті на користь своїх іноземних контрагентів на загальну суму близько 2,9 млн. доларів США, що, зокрема, підтверджується, поданими Банку через систему «Клієнт-Банк» платіжними дорученнями № 4510 від 16.12.2014, № 4488 від 16.12.2014, № 4527 від 17.12.2014.

Як встановлено Київським апеляційним господарським судом (постанова Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 у справі № 910/1085/15-г), Банк взяті на себе зобов'язання за Договором РКО-1 не виконав, перерахування коштів за вищезазначеними розрахунковими документами позивача не здійснив та мотивованої відмови із зазначенням правових підстав невиконання перерахування, як того вимагає пункт 22.7 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не надав.

Порушення Банком Договору РКО-1 та безпідставне обмеження позивача у розпорядженні коштами на рахунках впливає на права та обов'язки позивача за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05, що укладений між позивачем та відповідачем 23 грудня 2005 року (істотно змінює обставини, якими сторони керувались при укладенні такого договору), у зв'язку з чим за результатами розгляду справи № 910/1085/15-г договір відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 було змінено шляхом виключення з нього статті 6 та пункту 8.3 статті 8 щодо права Банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за увесь період користування ними.

За результатами перегляду справи № 910/1085/15-г в касаційному порядку, Вищий господарський суд України (постанова від 08.07.2015) залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій в частині виключення з договору відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 пункту 8.3 статті 8 та наголосив, що неналежне обслуговування рахунків позивача відповідачем не може бути усунуто позивачем як заінтересованою особою самостійно.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені у справі № 910/1085/15-г обставини щодо істотного порушення Банком умов Договору РКО-1 впродовж грудня 2014 року є преюдиціальними при вирішенні даної справи та доказуванню не підлягають.

З огляду на вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача про порушення Банком строків виконання доручень позивача на переказ коштів в національній та іноземній валютах, що були надані Банку з використанням системи електронних платежів впродовж грудня 2014 року - липня 2015 року у кількості 80 платіжних доручень в національній валюті України, 54 платіжних доручень в доларах США, 2 платіжних доручень в російських рублях та 5 платіжних доручень в євро.

У відповідності до пункту 5.1 Договору РКО-1, пункту 5.1 Договору РКО-2 за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 1092 Цивільного кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Листом від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховний Суд України наголосив на тому, що відповідно до статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, якщо відбулося прострочення банком операцій за рахунком, у клієнта з'являється підстава вимагати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України сплати процентів, а відповідно до вимог статті 623 Цивільного кодексу України - відшкодування завданих збитків, якщо інше не встановлено законом. Судам слід мати на увазі, що передбачені статтею 32 Закону від 5 квітня 2001 р. № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу у вигляді сплати пені не виключають застосування статті 625 Цивільного кодексу України.

Наведені вище положення законодавства надають підстави стверджувати, що банк, який прострочив виконання доручення клієнта на переказ коштів, зобов'язаний сплатити такому клієнту пеню (пункт 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), 3 % річних, інфляційні втрати (стаття 625 Цивільного кодексу України) та відшкодувати збитки (стаття 623 Цивільного кодексу України).

Суд погоджується із здійсненим позивачем розрахунком пені та 3 % річних, згідно з яким за порушення строків виконання платіжних доручень в національній валюті позивачем нараховано 880 502,77 грн. пені та 72 370,09 грн. 3% річних, за порушення строків виконання платіжних доручень в доларах США - 750 633,21 дол. США пені та 61 695,88 дол. США 3 % річних, за порушення строків виконання платіжних доручень в євро - 29 126,15 євро пені та 2 393,93 євро 3 % річних, за порушення строків виконання платіжних доручень в російських рублях - 399 340,64 рублів пені та 32 822,52 рублів 3 % річних. Відповідний розрахунок підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями позивача та виписками про рух коштів за його рахунками в Банку.

Доводи відповідача про неможливість нарахування пені після спливу тридцятиденного строку з дня оформлення платіжного доручення відхиляються судом як необґрунтовані та такі, що суперечать нормам закону.

Відповідно до пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Договори РКО-1 та РКО-2 не встановлюють іншого порядку та розмірів нарахування пені, ніж ті, що передбачені Законом, у зв'язку з чим Банк зобов'язаний сплачувати пеню за кожен день прострочення виконання платіжного доручення, однак не більше 10 % суми переказу.

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, з наступними змінами та доповненнями, банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки.

Згідно з пунктом 3.1 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216, з наступними змінами та доповненнями, уповноважений банк приймає до виконання платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах протягом 30 календарних днів, починаючи з дня його оформлення.

Відтак, законом встановлено тридцятиденний строк для прийняття банком платіжного доручення до виконання, а не для його виконання, як безпідставно вважає відповідач.

Якщо з моменту оформлення платіжного доручення до моменту його подання банку пройшло не більше тридцяти днів, таке доручення має бути прийняте банком та виконане у строк, встановлений пунктом 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», тобто, в операційний день надходження такого доручення до банку, якщо інше не погоджено між банком та клієнтом

Невиконання банком прийнятого платіжного доручення клієнта після завершення тридцятиденного строку з дати його оформлення не звільняє банк від відповідальності за порушення строків виконання платіжного доручення та не припиняє нарахування передбаченої пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пені.

За таких обставин, строки нарахування позивачем пені та 3 % річних чинному законодавству не суперечать.

Не суперечить закону і те, що позивач нараховує пеню у валюті невиконаних Банком платіжних доручень.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», статтею 3 якого максимальний розмір пені обмежено подвійною обліковою ставкою Національного банку України, не поширюється на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи (преамбула Закону), а отже, нарахована позивачем пеня обліковою ставкою Національного банку України не обмежується та прив'язки до гривні не має.

Згідно з пунктом 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Враховуючи, що представником відповідача у судових засіданнях підтверджено факт наявності у Банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, заявлення позивачем вимоги про стягнення з Банку пені у валюті прострочених зобов'язань є правомірним та таким, що відповідає чинному законодавству України.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками згідно з частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення (частина 1 статті 225 Господарського кодексу України), включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що впродовж грудня 2014 року - січня 2015 року Банком за дорученням позивача була придбана іноземна валюта (долари США, євро, російські рублі), на придбання якої позивач спрямував 73.154.986,00 грн. та додатково сплатив 283.662,74 грн. пенсійного збору, 1.262.452,94 грн. комісії Банку.

Відповідно до пункту 3 розділу III Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281, з наступними змінами та доповненнями, клієнт-резидент зобов'язаний використати іноземну валюту, що куплена у встановленому порядку через суб'єкта ринку, не пізніше ніж за десять робочих днів після дня її зарахування на його поточний рахунок на потреби, зазначені в заяві про купівлю іноземної валюти.

У разі порушення вказаних вище строків використання купленої іноземної валюти, суб'єкт ринку згідно з пунктом 6 розділу III Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою зобов'язаний таку валюту продати протягом п'яти робочих днів.

Відмовляючись перераховувати придбану іноземну валюту контрагентам позивача, Банк після спливу встановленого законодавством строку використання іноземної валюти, куплену за заявами позивача валюту продав, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з рахунків позивача за період грудень 2014 року - січень 2015 року, та додатково стягнув з позивача комісію за продаж валюти у розмірі 69.624,01 грн.

Суд погоджується з доводами позивача, що в результаті вказаних дій Банку позивач зазнав наступних реальних збитків у вигляді втраченого майна (коштів): 580.201,08 грн. курсових втрат за операціями з купівлі/продажу валюти Банком, 283 662,74 грн. сплаченого пенсійного збору, 1.332.076,95 грн. сплаченої банківської комісії. Здійснений позивачем розрахунок збитків підтверджується наявними в матеріалах справи виписками про рух коштів за рахунками позивача у Банку.

Здійснений відповідачем розрахунок курсових втрат позивача від операцій з іноземною валютою належними та допустимими доказами не підтверджується, у зв'язку з чим не може вважатися таким, що спростовує доводи позивача в цій частині. При цьому сама по собі підготовка такого розрахунку Банком, де окремим рядком підраховані заподіяні позивачу збитки від операцій з купівлі/продажу Банком іноземної валюти, свідчить про визнання відповідачем факту заподіяння збитків позивачу.

Судом встановлено, що у зв'язку з непроведенням Банком ініційованих позивачем платежів в іноземній валюті після її безпідставного продажу Банком, позивач з метою виконання своїх зобов'язань перед іноземними контрагентами був змушений повторно купувати валюту та ініціювати непроведені Банком платежі через інші фінансові установи.

Враховуючи, що при проведенні платежів через інші фінансові установи курс купівлі валюти перевищував той, за яким таку валюту купував Банк, позивач поніс додаткові втрати у розмірі 23.263.614,22 грн., які був змушений додатково спрямувати для купівлі тієї ж кількості іноземної валюти, що була куплена Банком впродовж грудня 2014 р. - січня 2015 р.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт заподіяння Банком позивачу реальних збитків у загальному розмірі 25.459.554,99 (двадцять п'ять мільйонів чотириста п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири грн. 99 коп.) гривень.

Також обґрунтованими є і доводи позивача про те, що неналежне розрахунково-касове обслуговування позивача Банком заподіяло позивачу збитків у вигляді упущеної (втраченої) вигоди у розмірі восьми мільйонів доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2015 року між позивачем та юридичною особою за законодавством Португальської Республіки компанією GOIANIA COMERCIO E SERVICOS INTERNAЗIONAIS LDA (надалі - Лізингодавець) укладено договір про врегулювання, яким сторони погодили порядок погашення позивачем заборгованості по лізинговим платежам перед Лізингодавцем, розмір якої станом на 23.04.2015 складає 7 993 899,53 доларів США (надалі - Борг).

Зокрема, відповідно до пункту 1 Договору про врегулювання від 23.04.2015 сторони домовились, що Лізингодавець прощає позивачу частину Боргу у розмірі 4 000 000,00 доларів США та зобов'язується впродовж 2015-2016 років надати позивачу знижку по лізинговим платежам за договорами операційного лізингу окремих повітряних суден у розмірі 4 000 000,00 доларів США у випадку сплати позивачем решти Боргу у розмірі 3 993 899,53 доларів США в наступні строки: 1 000 000,00 доларів США Боргу - не пізніше 07.05.2015, 2 993 899,53 доларів США Боргу - не пізніше 15.05.2015. При погашенні Боргу згідно з пунктом 1 Договору про врегулювання значення мають лише сума та строки погашення. Позивач має право на власний розсуд визначати яку конкретно заборгованість, за який конкретно період та за яким договором операційного лізингу окремого повітряного судна, укладеним з Лізингодавцем, він таку заборгованість погашає.

Відповідно до пункту 2 Договору про врегулювання від 23.04.2015 у випадку несплати, часткової сплати та/або порушення строків сплати Боргу (будь-якої його частини), як це передбачено пунктом 1 Договору, частина Боргу у розмірі 4.000.000,00 доларів США не вважається такою, що прощена Лізингодавцем, та підлягає сплаті позивачем у повному обсязі. При цьому позивач позбавляється права на знижку по лізинговим платежам впродовж 2015-2016 років за договорами операційного лізингу окремих повітряних суден у розмірі 4 000 000,00 доларів США.

Положення пунктів 1 та 2 Договору про врегулювання від 23.04.2015 свідчать про реальність отримання позивачем доходу у розмірі 8.000.000,00 доларів США (у вигляді часткового прощення Боргу та знижок по лізинговим платежам впродовж 2015-2016 років), у випадку своєчасного погашення Боргу, як це передбачено умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання пункту 1 Договору про врегулювання, позивач звернувся до Банку із заявою № 2 від 24.04.2015 про купівлю валюти на суму 1 000 000,00 доларів США та надав Банку платіжне доручення № 115 від 24.04.2015 про переказ купленою валюти Лізингодавцю.

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу IV Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, що затверджене постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281, з наступними змінами та доповненнями, заява про купівлю іноземної валюти або банківських металів приймається уповноваженим банком до виконання протягом 30 днів, починаючи з дня її оформлення, заява про продаж іноземної валюти (вільний продаж) або банківських металів - протягом 30 днів (день оформлення не враховується).

З огляду на те, що у вказаний період на рахунках позивача у Банку обліковувалося понад сто мільйонів гривень, Банк мав можливість купити необхідну валюту та переказати її Лізингодавцю.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання Банком платіжного доручення позивача № 115 від 24.04.2015. Дане доручення не було також повернуте Банком позивачу із роз'ясненням причин невиконання, як того вимагає чинне законодавство.

У зв'язку з наведеним суд приходить до висновку, що доручення позивача № 115 від 24.04.2015 на переказ 1.000.000,00 доларів США Лізингодавцю було прийняте Банком до виконання, однак з незалежних від позивача причин виконане не було.

Непроведення Банком ініційованого позивачем переказу в умовах достатності коштів на рахунках призвело до втрати позивачем права на прощення Боргу у розмірі чотири мільйони доларів США та отримання знижок по лізинговим платежам на таку ж суму, що свідчить про заподіяння позивачу збитків у вигляді упущеної (втрачено) вигоди на загальну суму вісім мільйонів доларів США.

Посилання Банку на неможливість виконання ряду платіжних доручень позивача в іноземній валюті, у тому числі доручення № 115 від 24.04.2015, через відсутність на рахунках позивача залишків коштів в іноземній валюті, судом до уваги не приймаються.

З матеріалів справи вбачається, що наявних на рахунках позивача коштів у гривні було достатньо для купівлі та виконання Банком платіжних доручень Позивача в іноземній валюті, серед яких платіжні доручення в доларах США від 26.02.2015 р. №№ 382, 383, від 26.03.2015 р. №№ 596-599, від 24.04.2015 р. №№ 112-118, 120, від 26.05.2015 р. №№ 1075, 1076, від 24.06.2015 р. №№ 1380, 1381, від 27.07.2015 р. №№ 1653, 1654 та платіжні доручення в євро від 24.04.2015 р. №№ 110, 119. Крім того, матеріали справи містять і заяви позивача про купівлю іноземної валюти (№ 24146 від 26.02.2015 на суму 23 474,90 доларів США, № 24147 від 26.02.2015 на суму 63 064,00 доларів США, № 24150 від 26.03.2015 на суму 8 083,70 доларів США, № 24151 від 26.03.2015 на суму 21 407,00 доларів США, № 24152 від 26.03.2015 на суму 12 887,67 доларів США, № 24153 від 26.03.2015 на суму 1 500 000,00 доларів США, № 5 від 24.04.2015 на суму 760 000,00 доларів США, № 4 від 24.04.2015 на суму 168 950,51 доларів США, № 3 від 24.04.2015 на суму 1 119 961,44 доларів США, № 2 від 24.04.2015 на суму 1 000 000,00 доларів США, № 1 від 24.04.2015 на суму 230 000,00 доларів США, № 7 від 24.04.2015 на суму 203 361,16 доларів США, № 10 від 24.04.2015 на суму 50 370,00 доларів США, № 8 від 24.04.2015 на суму 182 667,78 доларів США, № 128 від 26.05.2015 на суму 8 083,70 доларів США, № 129 від 26.05.2015 на суму 21 800,00 доларів США, № 133 від 24.06.2015 на суму 7 822,93 доларів США, № 134 від 24.06.2015 на суму 21 999,00 доларів США, № 138 від 27.07.2015 на суму 8 083,70 доларів США, № 139 від 27.07.2015 на суму 22 200,00 доларів США, № 6 від 24.04.2015 на суму 113 231,82 євро, № 9 від 24.04.2015 на суму 130 678,52 євро), які (так само, як і платіжні доручення) повернуті позивачу не були, а отже, прийняті до виконання та мали бути виконані Банком належним чином.

За таких обставин, суд погоджується із правомірністю доводів позивача про наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями Банку (порушення строків виконання доручень на переказ коштів) та завданими такими діями збитками (реальними та у вигляді упущеної (втраченої) вигоди).

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з Банку пені, 3 % річних та збитків не можуть бути задоволені у зв'язку з наступним.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно.

Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Таким чином, з 18.09.2015 вимоги кредиторів до Банку не задовольняються, припиняється нарахування неустойки за невиконання чи неналежне виконання Банком зобов'язань перед кредиторами та не здійснюється нарахування відсотків за зобов'язаннями Банку. Крім того, незалежно від дати запровадження тимчасової адміністрації, кредитор не має права застосовувати індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань Банку.

Під кредитором (пункт 54 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») розуміється юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

З огляду на те, що позивач є кредитором Банку в частині вимог про стягнення з Банку пені, 3% річних та збитків, однак такі вимоги не можуть бути задоволені у зв'язку із запровадженням у Банку тимчасової адміністрації, суд, незважаючи на документальне підтвердження відповідних вимог та їх правильний розрахунок, у задоволенні таких вимог відмовляє.

Крім того, суд приймає до уваги і той факт, що листом від 17.09.2015 № 1, що був надісланий Банку 17.09.2015 (тобто до запровадження в Банку тимчасової адміністрації), позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог до Банку про сплату 880.502,77 гривень пені та 72.370,09 гривень 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в національній валюті України, 29 126,15 євро пені та 2 393,93 євро 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в євро, 399 340,64 російських рублів пені та 32.822,52 російських рублів 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в російських рублях та 25.459.554,99 гривень збитків, що за офіційним курсом Національного банку України на 17.09.2015 загалом складає 1.251.360,37 дол. США, в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 1.251.360,37 дол. США.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно з частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент; звернення з заявою однієї сторони до іншої. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо). При цьому вимоги, що випливають з різних підстав та зараховуються, повинні мати предметну однорідність, наприклад, бути грошовими (постанова Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14, пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів»).

Листом від 26.08.2015 № 01.3.1-10/165, що був надісланий Банку 27.08.2015, позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог до Банку у розмірі 8.000.000,00 доларів США упущеної вигоди, 750.633,21 доларів США пені та 61.695,88 доларів США 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень МАУ в доларах США в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 8.812.329,09 доларів США.

З урахуванням того, що зараховані вимоги є зустрічними, однорідними (грошовими) та підтвердженими фактичними обставинами справи, суд вважає здійснене позивачем зарахування правомірним та таким, що, з одного боку, свідчить про припинення зобов'язань Банку зі сплати позивачу 8.000.000,00 доларів США упущеної (втраченої) вигоди, 750.633,21 доларів США пені та 61.695,88 доларів США 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень МАУ в доларах США, а з іншого - про припинення зобов'язань МАУ з повернення Банку 8.812.329,09 доларів США основного боргу (тіла кредиту) за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005.

За таких обставин, відповідно до положень статті 601 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 203 Господарського кодексу України, вимоги про стягнення з Банку 880. 502,77 гривень пені та 72.370,09 гривень 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в національній валюті України, 29.126,15 євро пені та 2.393,93 євро 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в євро, 399.340,64 російських рублів пені та 32.822,52 російських рублів 3% річних за порушення строків виконання платіжних доручень в російських рублях та 25.459.554,99 гривень збитків та зобов'язання МАУ з повернення Банку основного боргу (тіла кредиту) за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 1.251.360,37 (один мільйон двісті п'ятдесят одна тисяча триста шістдесят дол. США 37 центів) доларів США є обґрунтованими проте, зважаючи на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» а також факт зарахування зустрічних однорідних вимог, у задоволенні позовних вимог МАУ слід відмовити.

При цьому, суд враховує правила статті 204 Цивільного кодексу України про презумцію правомірності правочину, яким є в тому числі і односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог.

В решті позовних вимог МАУ суд також відмовляє з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання припиненим зобов'язання та визнання відсутнім права у відповідача на стягнення з позивача грошових сум у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, оскільки позивачем належним чином не доведено та не обґрунтовано порушення відповідачем його прав у цій частині, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог також слід відмовити.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, згідно ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 листопада 2015 року

Суддя С.В. Балац