ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.11.2015 Справа № 920/1639/15

за позовом: Фермерського господарства «Т.М.Б.», м. Лебедин, Сумська область;

до відповідача: Лебединської районної державної адміністрації, м. Лебедин, Сумська область;

про визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди землі

СУДДЯ КОВАЛЕНКО О.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 01.08.2015 р.;

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №01-30/3042 від 29.10.2015 р.;

При секретарі судового засідання Саленко Н.М.

Суть спору: позивач просить суд визнати недійсною угоду про дострокове розірвання договору оренди землі, зареєстровану за № 86 від 13.03.2008 року, укладену 29.12.2012 року між Лебединською районною державною адміністрацією та фермерським господарством «Т.М.Б.», зареєстровану у Відділі Держкомзему у Лебединському району, про що у державному реєстрі зроблено запис від 29.12.2012 року за № 03958.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в письмовому відзиві №01-30/3077 від 02.11.2015 р. проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем були надані погодження на вилучення спірної земельної ділянки з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача і відповідача, суд встановив:

04 березня 2008 року на виконання розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації №129 від 06.03.2008 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання її в оренду гр. ОСОБА_3Б.» між Лебединською районною державною адміністрацією і Фермерським господарством «Т.М.Б.» було укладено договір оренди землі (далі за текстом «Договір»), відповідно до умов якого відповідач надав, а позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 150,2073 га, яка знаходиться на території Курганської сільської ради Лебединського району Сумської області строком на 5 років для створення фермерського господарства.

Договір зареєстрований у Лебединському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.03.2008 року за № 86.

22 липня 2011 року було укладено Додаткову угоду до Договору (далі за текстом «Додаткова угода»), яка, в свою чергу, була зареєстрована у відділі Держкомзему в Лебединському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.12.2011 р. за № 00977.

Згідно п. 5 Договору з урахуванням Додаткової угоди нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 518 694 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 8 Договору в редакції Додаткової угоди його укладено на 25 років.

Орендна плата вноситься позивачем у грошовій формі у розмірі 45 561 грн. 00 коп. - в рік 3% нормативної грошової оцінки землі. Вноситься рівномірними частками щомісячно до 30 числа місяця наступного за розрахунковим. (п. 9 Договору в редакції Додаткової угоди).

Земельна ділянка загальною площею 150,2073 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва була передана позивачу згідно акту прийому-передачі земельної ділянки від 13.03.2008 р. /а.с.15/.

27 грудня 2012 року від імені ФГ «Т.М.Б.» на адресу голови Лебединської районної державної адміністрації було надіслано клопотання про зміну умов Договору та припинення користування спірною земельною ділянкою.

Згідно розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації №531-ОД від 29.12.2012 року «Про припинення дії договорів оренди та права користування земельними ділянками на території Лебединського району» надано згоду на розірвання договору оренди землі від 04.03.2008 року. Відповідно до п. 4 вказаного розпорядження припинено право користування земельною ділянкою з моменту державної реєстрації угоди про дострокове розірвання договорів оренди.

29 грудня 2012 року між Лебединською районною державною адміністрацією і ФГ «Т.М.Б.» укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 04.03.2008 року, яку було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Лебединському районі, про що у державному реєстрі зроблено запис від 29.12.2012 року за № 03958.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що лише у червні 2014 року йому стало відомо про існування угоди від 29.12.2012 р. про дострокове розірвання Договору, а також про наявність клопотання на адресу голови Лебединської районної державної адміністрації від 27.12.2012 року про припинення права користування спірною земельною ділянкою та розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації «Про припинення дії договорів оренди та права користування земельними ділянками на території Лебединського району» №531-ОД від 29.12.2012 року, які передували укладенню зазначеної Угоди від 29.12.2012 року, які голова ФГ «Т.М.Б.» не підписував та не уповноважував на таке підписання третіх осіб, що є підставою для визнання вказаної угоди недійсною.

В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на результати проведеної в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 358 КК України судової почеркознавчої експертизи, викладені у висновку експерта №46 від 26.06.2015 р., де зазначено, що рукописні тексти в графі «Орендар» у договорі оренди землі від 04.03.2008 року, зареєстрованому за №86, в клопотанні від 27.12.2012 року про дострокове розірвання договору оренди землі зареєстрованого за №86, в графі «Угода про дострокове розірвання зареєстрована у» в угоді від 29.12.2012 року про дострокове розірвання договору оренди землі зареєстрованого за №86 від 13.03.2008 року, виконані ОСОБА_4, відповідно до зразків, наданих на дослідження. Підписи від імені ОСОБА_3 в графі «Директор» в клопотанні від 27.12.2012 року про дострокове розірвання договору оренди землі та в графі «Орендар» в угоді від 29.12.2012 року про дострокове розірвання договору оренди землі від 13.03.2008 року, виконані ОСОБА_4, відповідно до зразків, наданих на дослідження. Підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Орендар» у договорі оренди землі від 04.03.2008 року, зареєстрований за №86, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, відповідно до зразків, наданих на дослідження. Відповісти на питання «Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 в договорі оренди землі від 13 березня 2008 року зареєстрованого за №86 ОСОБА_4» не є можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку експерта.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Зі змісту ст. 34 ГПК України вбачається, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.5 ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд приймає до уваги факти, встановлені судовим експертом та викладені у висновку № 46 від 26.06.2015 р., копія якого міститься в матеріалах справи /а.с. 27-35/та приходить до висновку про те, що клопотання від 27.12.2012 року та угода від 29.12.2012 р. про дострокове розірвання договору оренди землі були підписані не головою фермерського господарства «Т.М.Б.» ОСОБА_3, а іншою, не уповноваженою на таке підписання особою.

Відповідно до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлене законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити діючому законодавству, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Зі змісту ст. ст. 639 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В той же час, судом встановлено, що в матеріалах справи містяться копії викопіювання бажаного місцерозташування земельної ділянки, яка передається у приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Курганської сільської ради Лебединського району Сумської області, на кожному з яких є дата - 04.12.2014 р. та відповідне погодження з особистим підписом голови ФГ «Т.М.Б.» та відбиток печатки, що також не заперечується представником позивача /а.с.39-79/.

Крім того, згідно інформації Управління Держгеокадастру у Лебединському районі Сумської області ГУ Держгеокадастру у Сумській області, викладеній в листі №14-28-99.0-1051 від 10.11.2015 р. /а.с.90/, викопіювання земельних ділянок, бажане місце розташування яких було погоджено ФГ «Т.М.Б.» та які передаються у приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Курганської сільської ради, співпадають з даними, які занесені до Національної кадастрової системи, тобто вони накладаються.

Зі змісту ст. 241 ЦК України вбачається, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна позиція викладена у п. 3.4. розділу 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Також представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивач більше 3 років не обробляв спірну земельну ділянку, не сплачував орендну плату за її користування, що не заперечувалось представником позивача.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що позивач вчинив дії на виконання Угоди про припинення договору оренди землі від 04.03.2008 р., надавши відповідні погодження на передачу спірної земельної ділянки громадянам для ведення особистого селянського господарства, не сплачуючи орендну плату після укладення спірної Угоди, а також не використовуючи земельну ділянку протягом 3 років.

Зі змісту ч 5. ст. 116 ЗК України вбачається, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Крім того, судом встановлено, що позивачем заявлено лише позовну вимогу про визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди землі, але не оспорюється розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року №531-ОД «Про припинення дії договорів оренди та права користування земельними ділянками на території Лебединського району, яке передувало укладенню спірної угоди.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не наведено достатніх правових підстав для визнання угоди про дострокове розірвання договору оренди землі, укладеної 29.12.2012 року між Лебединською районною державною адміністрацією та фермерським господарством «Т.М.Б.» недійсною, а отже позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» та ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повний текст рішення підписано 26.11.2015 року.

Суддя ОСОБА_5