ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" листопада 2015 р.Справа № 924/1677/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Виноградова В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Триада", м. Рівне

до публічного акціонерного товариства "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр", с. Рудня-Новенька Шепетівського району Хмельницької області

про стягнення 254984,28 грн., з яких 132181,50 грн. боргу, 7778,79 грн. 3% річних,7778,79 грн. відсотків за користування чужими коштами, 8835,95 грн. пені, 98409,25 грн. інфляційних втрат

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 03.11.2015 р.

від відповідача: не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Триада" звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з публічного акціонерного товариства "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр" 254984,28 грн., з яких 132181,50 грн. боргу з неповернутої попередньої оплати, 7778,79 грн. 3% річних, 7778,79 грн. відсотків за користування чужими коштами, 8835,95 грн. пені, 98409,25 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №1 від 19.09.2013р. щодо поставки щебеню на суму 132181,50 грн., в результаті чого виник обов'язок щодо повернення суми попередньої оплати. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.ст. 183, 218 ГК України, ст. ст. 525, 526, 536, 610, 625, 693 ЦК України.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях від 21.10.2015 р. та 20.11.2015 р.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, письмового відзиву на позов з документальним обґрунтуванням своїх доводів не надав.

На адресу суду від відповідача надійшло клопотання (від 23.11.2015 р. №20) про відкладення розгляду справи в зв'язку із стаціонарним лікуванням директора та неможливістю забезпечити явку представника.

Суд залишає без задоволення це клопотання відповідача, оскільки ним не подано доказів, які б підтверджували поважність причин неявки представника в судове засідання. Крім того, суд не викликав конкретного представника відповідача для участі в судовому засіданні та відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді можуть вести як керівники та інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, так і представники, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства. Тобто відповідач не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні інших представників згідно зі ст. 28 ГПК України. Така правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Суд бере до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції (§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відтак, оскільки судом надана можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, суд не вбачає необхідності у відкладенні розгляду справи.

Згідно з п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

19.09.2013 р. між публічним акціонерним товариством "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю фірми "Триада" (покупець) укладено договір поставки №1-в (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, поставити і передати у власність (повне господарське віддання) покупцю певний товар відповідно до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити цей товар - у порядку та на умовах, передбачених договором.

При цьому виробником товару визначено: Публічне акціонерне товариство "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр" (п. 1.2 договору).

Згідно з п. п. 2.3, 2.4 договору кількість, асортиментний перелік товару визначається в замовленні, що видається на кожну партію товару (далі - замовлення) і є невід'ємною частиною договору. Асортимент товару передбачається у специфікації, яка додається до даного договору і є невід'ємного частиною договору.

У п. 3.1 договору сторони передбачили, що поставка на наступний місяць здійснюється на підставі замовлень, що подаються покупцем до 12 числа поточного місяця, складених у письмовій формі. У замовленні зазначаються найменування, асортимент, кількість товару згідно зі специфікацією та зазначається станція призначення та інші дані, які сторони вважають за доцільне тут передбачити. Замовлення повинно передаватися в порядку, передбаченому для передачі сторонами одна одній повідомлень у зв'язку з виконанням умов договору (п. 7.2 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору замовлення вважається прийнятим до виконання, якщо протягом двох робочих днів після його одержання постачальник виставить як письмове підтвердження замовлення рахунок-фактуру, інакше в цей строк постачальник у письмовій формі повинен повідомити покупця про відхилення замовлення або про заперечення щодо окремих його умов. Рахунок-фактура, інше письмове повідомлення повинні передаватися в порядку, передбаченому для передач сторонами одна одній повідомлень у зв'язку з виконанням умов договору (п. 7.2 договору).

Сторони погодили, що поставка товару здійснюється після оплати товару (п. 4 договору). Загальний строк поставки товару становить один календарний місяць з дати оплати товару. В рахунку-фактурі може встановлюватися конкретний строк поставки в межах загального строку поставки. Однак у всіх зазначених випадках строк поставки повинен бути не менше трьох робочих днів з дати оплати товару (п. 3.3 договору).

Пунктом 3.4 договору встановлено, що товар повинен бути поставлений покупцю автотранспортом покупця або в залізничних вагонах на станції залізниці, згідно замовлень.

З метою раціонального використання вагонів, а також забезпечення оперативного вивантаження постачальник після кожної відправки партії вагонів повідомляє покупця про відправку за телефоном: (03655)5-05-88 (п. 3.5 договору).

Згідно з п. 3.6 договору представник покупця при прийнятті товару зобов'язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному в рахунку-фактурі і накладній.

Відповідно до п. 3. 8 договору право власності переходить до покупця з моменту передачі товару. Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем за кількістю і якістю згідно з підписаними сторонами накладними.

Ціну, загальну вартість товару та порядок розрахунків сторони погодили в розділі 4 договору.

Так, відповідно до п. 4.1 договору ціни на товар зазначаються у специфікації (додаток №1), яка є невід'ємною частиною договору.

Загальна вартість товару, що підлягає оплаті за договором, встановлюється сторонами шляхом сумування вартості товару, вказаного у видаткових накладних (п. 4.2 договору).

У п. 4.3 договору зазначено, що покупець оплачує товар у порядку 100 відсотків передоплати за кожну партію товару на підставі рахунка-фактури протягом трьох банківських днів із дня його виставлення.

Оплата вартості товару здійснюється у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника або готівкою в касу постачальника (п. 4.4 договору). За погодженням сторін можливі інші форми розрахунків, що не суперечать чинному законодавству (п. 4.5 договору).

Згідно з п. 7.6 договору додатки та доповнення до договору є його невід'ємною частиною.

У додатку №1 від 19.09.2013 р. до договору "Специфікація" сторони узгодили асортимент та ціну товару, який передається покупцю на умовах цього договору, а саме: щебінь фр. 5-20 мм за ціною 85,00 грн. без ПДВ (102 грн. з ПДВ) за 1 м. куб. Перевідний коефіцієнт з м. куб. в тони становить 1,36, ціна за 1 т - 62,50 грн. без ПДВ, 75,00 грн. з ПДВ.

У додатку №2 від 19.09.2013 р. до договору сторони врегулювали взаємовідносини, що виникають при організації перевезень вантажу в залізничному рухомому складі й пов'язаних з цим послугах.

В додатках №1 та №2 вказано, що вони є невід'ємними частинами договору і служать підставою для проведення взаєморозрахунків.

Відповідачем виставлено позивачу рахунок від 19.09.2013р. на оплату щебеню гранітного фр. 5*20 мм на загальну суму 350000,00 грн.

19.09.2013р. позивачем сплачено відповідачу 300000,00 грн. із призначенням платежу: "за щебінь згідно рах від 19.09.2013 р.", що відображено в звіті про дебетні та кредитні операції по рахунку позивача 2051 з 19.09.2013 р. по 19.09.2013 р.

Позивач прийняв від відповідача щебінь гранітний фр. 5-20 мм в кількості 2237,58 т на загальну суму 167818,50 грн., що підтверджується накладними: №В-1 від 29.09.2013 р. - в кількості 329,58 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 24718,50 грн. з ПДВ; №В-2 від 03.10.2013 р. - в кількості 273,5 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 20512,50 грн. з ПДВ; В-2/2 від 05.10.2013 р. в кількості 330,38 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 24778,50 грн. з ПДВ; №В-2/3 від 05.10.2013 р. - в кількості 334,58 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 25093,50 грн. з ПДВ; №В-4/1 від 08.10.2013р. - в кількості 324,26 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 24319,50 грн. з ПДВ; №В-5/1 від 08.10.2013 р. - в кількості 323,56 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 24267,00 грн. з ПДВ; №В-7 від 10.10.2013 р. - в кількості 321,72 т за ціною 62,50 грн. на загальну суму 24129,00 грн. з ПДВ.

Вищезазначені накладні підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень, скріплені їхніми печатками.

Сторонами було складено, підписано та скріплено печатками акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.11.2013р., відповідно до якого борг на користь позивача склав 132181,50 грн.

21.07.2014 р. позивач надіслав відповідачу претензію (№41 від 18.07.2014 р.), в якій просив сплатити борг в сумі 132181,50 грн., який виник в результаті невиконання договору поставки від 19.09.2013р. Зазначена претензія отримана відповідачем 30.07.2014 р. (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення), однак залишена останнім без відповіді та задоволення.

04.06.2015 р. позивач надіслав відповідачу претензію (№18 від 03.06.2015 р.) з такими ж вимогами, проте остання повернулась на адресу позивача із відміткою відділення поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання".

Оскільки відповідач не повернув позивачу 132181,50 грн., сплачені останнім за договором поставки №1-в від 19.09.2013 р. як попередня оплата, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 132181,50 грн., а також стягнення нарахованих на цю суму 7778,79 грн. 3% річних, 7778,79 грн. відсотків за користування чужими коштами, 8835,95 грн. пені, 98409,25 грн. інфляційних втрат.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод (правочинів), передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини із договору поставки №1-в від 19.09.2013 р.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Відповідно до умов договору поставки №1-в від 19.09.2013 р. постачальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором, поставити і передати у власність (повне господарське віддання) покупцю певний товар відповідно до специфікації (додаток № 1 - щебінь фр. 5-20 мм), а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити цей товар - у порядку та на умовах, передбачених договором (п. 1.1 договору).

Сторони погодили, що поставка товару здійснюється після оплати товару (п. 4 договору). Загальний строк поставки товару становить один календарний місяць з дати оплати товару. В рахунку-фактурі може встановлюватися конкретний строк поставки в межах загального строку поставки. Однак у всіх зазначених випадках строк поставки повинен бути не менше трьох робочих днів з дати оплати товару (п. 3.3 договору).

При цьому, як зазначено в п. 4.3 договору, покупець оплачує товар у порядку 100 відсотків передоплати за кожну партію товару на підставі рахунка-фактури протягом трьох банківських днів із дня його виставлення.

Згідно зі ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, 19.09.2013 р. позивач перерахував відповідачу 300000,00 грн. із призначенням платежу: "за щебінь згідно рахунку від 19.09.2013 р.", що підтверджується звітом про дебетні та кредитні операції по рахунку 2051 за 19.09.2013 р.

Відповідач, в свою чергу, на виконання умов договору поставки №1-в поставив позивачу щебінь гранітний фр. 5-20 мм за ціною 62,50 грн. в кількості 2237,58 т на загальну суму 167818,50 грн., що підтверджується накладними №В-1 від 29.09.2013 р. на суму 24718,50 грн., №В-2 від 03.10.2013 р. на суму 20512,50 грн., №В-2/2 від 05.10.2013 р. на суму 24778,50 грн., №В-2/3 від 05.10.2013 р. на суму 25093,50 грн., №В-4/1 від 08.10.2013 р. на суму 24319,50 грн., №В-5/1 від 08.10.2013 р. на суму 24267,00 грн., №В-7 від 10.10.2013 р. на суму 24129,00 грн.

Таким чином, сума, сплачена позивачем відповідачу і на яку відповідач не поставив товар за договором від 19.09.2013р., становить 132181,50 грн., що також відображено в акті звірки, складеному між сторонами станом на 30.11.2013 р. Доказів поставки відповідачем щебеню на суму 132181,50 грн. суду не подано.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Положеннями ст. 693 ЦК України передбачено здійснення попередньої оплати товару. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач товар на суму 132181,50 грн. позивачу не поставив, кошти в сумі 132181,50 грн. позивачу не повернув. Доказів, які б спростовували зазначене, суду не надано.

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 132181,50 грн. підлягають задоволенню.

Позивач також заявив до стягнення з відповідача 7778,79 грн. 3% річних та 98409,25 грн. інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України на суму неповернутої попередньої оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто статтею 625 ЦК України передбачена можливість стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань за прострочення саме грошового зобовязання.

У п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013р. зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення сум авансу та завдатку, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 р. у справі № 921/266/13-г/7, від 01.07.2015р. у справі №910/14120/14, у яких зазначено, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України. На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст. 536 ЦК України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 7778,79 грн. 3% річних та 98409,25 грн. інфляційних нарахувань не підлягають задоволенню.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 536, 693 ЦК України, також просить стягнути з відповідача 7778,79 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, нарахованих з врахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У п. п. 6.2, 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис ч. 2 статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Оскільки розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених ст. 693 ЦК України, укладений між сторонами договір поставки №1-в від 19.09.2013 р. не містить, у законодавстві відсутні спеціальні норми щодо розміру процентів за користування чужими коштами у правовідносинах, що виникли між сторонами, нарахування таких процентів позивачем здійснено необґрунтовано.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 16.09.2014 р. у справі № 921/266/13-г/7, від 01.07.2015р. у справі №910/14120/14.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 7778,79 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами потрібно відмовити.

Щодо стягнення з відповідача 8835,95 грн. пені за прострочення платежу згідно з поданим у позові розрахунком, суд враховує таке.

За приписами ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, з-поміж іншого, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Положеннями статті 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Однак умовами договору (в тому числі р. 6. Відповідальність сторін) не передбачено стягнення з відповідача пені за неповернення попередньої оплати та непоставку товару.

З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 8835,95 грн. пені є необґрунтованими, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. При цьому, керуючись ст. 34 ГПК, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (принцип належності доказів). Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (принцип допустимості доказів).

Враховуючи зазначене вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково, а саме: в частині стягнення 132181,50 грн. боргу з попередньої оплати. У решті позову, а саме: в частині стягнення 7778,79 грн. 3% річних, 7778,79 грн. відсотків за користування чужими коштами, 8835,95 грн. пені, 98409,25 грн. інфляційних втрат потрібно відмовити.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 13, 33, 43, 49, 82, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Триада", м. Рівне до публічного акціонерного товариства "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр", с. Рудня-Новенька Шепетівського району Хмельницької області про стягнення 254984,28 грн. задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Шепетівський буто-щебеневий кар'єр", Хмельницька область, Шепетівський район, с. Рудня-Новенька (код 00991321) на користь товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Триада", м. Рівне, вул. Тиха, 7, оф. 3 (код 23310051) 132181,50 грн. (сто тридцять дві тисячі сто вісімдесят одну гривню 50 коп.) боргу з попередньої оплати, 1982,72 грн. (одну тисячу дев'ятсот вісімдесят дві гривні 72 коп.) витрат з оплати судового збору.

Видати наказ.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 27.11.2015 р.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу (33028, м. Рівне, вул. Тиха 7, оф. 3); 3 - відповідачу (30430, Хмельницька обл., Шепетівський р-н, с. Рудня-Новенька)