РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015Справа №910/24027/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 47 117,93 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Рощахівська-Чантурідзе С.А. (дов.№06-5/14 від 05.01.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" про відшкодування шкоди в порядку регресу 47 117,93 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 порушено провадження у справі № 910/24027/15 та призначено її до розгляду на 07.10.2015 року.

05.10.2015 та 07.10.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від позивача та відповідача відповідно надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 07.10.2015 судом оголошено перерву до 29.10.2015 року.

28.10.2015 та 29.10.2015 від позивача та відповідача відповідно через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.10.2015 судом оголошено перерву до 05.11.2015 року.

У судове засідання 05.11.2015 позивач уповноваженого представника не направив, проте у клопотанні від 03.11.2015 просив розгляд справи здійснювати за відсутності уповноваженого представника позивача.

Представник відповідача зауважив на наданих 04.11.2015 доповненнях до відзиву та просив відмовити у задоволенні позову.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представник позивача не з'явився до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2012 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір форма №83 серія УБ номер 925691 добровільного страхування транспортного засобу, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Subaru Impreza", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки №9261281 про дорожньо-транспортну пригоду, 06.09.2013 по вул.Кибальчича у м.Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Subaru Impreza", державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та трамваєм, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України, якого постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 21.10.2013 у справі №755/23199/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2013 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №925691УБ від 25.10.2012, у якій просив виплату страхового відшкодування здійснити на свій рахунок.

Пунктом 1.4.2.Договору передбачено, що при пошкоджені транспортного засобу внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення транспортного засобу (кошторис збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки "Subaru Impreza", державний номер НОМЕР_1, визначена позивачем на підставі Звіту НОМЕР_1-18.09/5 від 18.09.2013, складеного ТОВ «Гарант-Асістанс», у розмірі 43416,55 грн. із калькуляцією на відновлювальний ремонт Audatex НОМЕР_1 від 13.09.2013 на суму 61393,68 грн.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі вказаного Звіту та зазначений у страховому акті №СТО-13-11716/1 від 07.10.2013 із розрахунком до нього у розмірі 47117,93 грн.

Позивач, на виконання умов договору №925691УБ від 25.10.2012 та відповідно до заяви страхувальника, виплатив суму страхового відшкодування у загальному розмірі 47117,93 грн. на рахунок страхувальника, що підтверджується платіжними дорученнями №13889 від 07.03.2014 та №3019 від 20.01.2014 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Винний у спричинені ДТП водій ОСОБА_4, який керував трамваєм, номерний знак НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із Комунальним підприємством «Київпастранс», що підтверджується довідкою Дарницького трамвайного ремонтно-експлуатаційного депо №261 від 09.10.2015 року.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому позивач звернувся 20.10.2014 до відповідача із заявою №09-06-02/19548 на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу, однак коштів станом на момент звернення із даним позовом так і не отримав.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що позивачем не надано сертифікату суб'єкта оціночної діяльності, яким складено звіт НОМЕР_1-18.09/5 від 18.09.2013, а також не доведено розмір страхового відшкодування, заявленого до стягнення у межах даного позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 21.10.2013 у справі №755/23199/13-п встановлено вину ОСОБА_4 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування трамваєм, номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Правила частини 2 статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

На момент скоєння ДТП водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах із Комунальним підприємством «Київпастранс», що підтверджується відповідною довідкою, наявною у матеріалах справи.

Таким чином, відповідач - Комунальне підприємство «Київпастранс» є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Subaru Impreza", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №925691УБ від 25.10.2012 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_4, як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

За пунктом 2 ст.36.2. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №925691УБ від 25.10.2012 та заяви страхувальника, виплатив на його рахунок суму страхового відшкодування у загальному розмірі 47117,93 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №13889 від 07.03.2014 та №3019 від 20.01.2014 року.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, у якій зауважено, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 №3-50гс15 зауважено, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Отже, позивач має право на відшкодування фактично понесених ним витрат по виплаті страхового відшкодування, які є документально підтвердженими та обґрунтованими, а тому заявлена до стягнення сума страхового відшкодування підлягає стягненню з останнього у повному обсязі.

Щодо заперечень відповідача про ненадання сертифікату суб'єкта оціночної діяльності, яким складено звіт НОМЕР_1-18.09/5 від 18.09.2013, то зазначене спростовується матеріалами справи, а саме наявними кваліфікаційним свідоцтвом оцінювача №4734 від 16.12.2006 та сертифікатом №12231/11 від 22.07.2011 року.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Із страхового акту №СТО-13-11716/1 від 07.10.2013 вбачається, що позивач вирахував передбачено Договором №925691УБ від 25.10.2012 франшизу у розмірі 510,00 грн.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до Комунального підприємства «Київпастранс» про відшкодування шкоди в порядку регресу 47 117,93 грн.- задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, місто Київ, Набережне шосе, 2; ідентифікаційний код 31725604) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, 7Д; ідентифікаційний код 00034186) 47117 (сорок сім тисяч сто сімнадцять) гривень 93 копійки сплаченого страхового відшкодування та 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 05.11.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 10.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова