РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015Справа №910/27152/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА»

про стягнення 1 601,56 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін

від позивача: Гусєв П.В. - представник за довіреністю № 4130/18 від 22.12.2014

від відповідача: не з'явилися

В судовому засіданні 18.11.2015, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» про відшкодування шкоди в порядку регресу 1 601,56 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ПрАТ «АХА Страхування» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 0248а/13ЛВ від 03.04.2013 р.., внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля НОМЕР_1, у розмірі 3 203,12 грн.

За доводами позивач, оскільки постановами Пустомитівського районного суду Львівської області встановлена вина обох водіїв у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, то для врегулювання зазначених правовідносин застосовується вимоги ч.1 п.3. ст. 1188 ЦК України та п. 3 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відтак, позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1166, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду у розмір 50% від завданої шкоди. Оскільки, цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Мерседес» державний номер НОМЕР_2, була застрахована ТзДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА», позивачем було направлено останньому регресну вимогу. Враховуючи, що відповідачем не відшкодовано заявлену суму збитків, позивач просить стягнути з відповідача 1 601,56 грн в якості виплати страхового відшкодування.

Ухвалою суду від 21.10.2015 порушено провадження у справі № 910/27152/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 18.11.2015.

03.11.2015 на адресу господарського суду надійшла інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ щодо полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «Мерседес» державний номер НОМЕР_2.

29.10.2015 через загальний відділ діловодства суду позивач надав документи на виконання вимог ухвали суду.

В судове засідання 18.11.2015 представник позивача з'явився, подав заяву про уточнення розміру позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що згідно з полісом АС/2514546 встановлено франшиза у розмірі 500,00 грн, а тому з відповідача підлягає стягненню сума за вирахуванням франшиза, що становить 1 101,56 грн.

Вказана заява розцінюється судом як заява про зменшення розміру позовних вимог та приймається судом до розгляду.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року» відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через загальний відділ діловодства подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити повноваженого представника у судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі.

Представник позивача заперечував проти клопотання про відкладення, зазначивши про необґрунтованість такого клопотання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Твердження відповідач про перебування його представника в іншому судовому засіданні не може бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

З урахуванням викладених обставин, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи залишено судом без задоволення.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов?язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач в судове засідання 18.11.2015., не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка деяких учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

03 квітня 2013 року за договором добровільного страхування наземного транспорту № 0248а/13ЛВ ПрАТ "СК "АХА Страхування" було застраховано автомобіль НОМЕР_1, страхувальником та вигодонабувачем по договору є ОСОБА_3.

Пунктом п. 17 договору визначено строк його дії з 03.04.2013 по 02.04.14.

Згідно відомостей № 9297821 про дорожньо-транспортну пригоду 08.11.2013 р. на дорозі М-06-03 до м. Львова мала місце дорожньо-транспортна пригода - зіткнення за участю автомобіля «Мерседес» державний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4 під його керуванням, з автомобілем НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_5

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 12.1.,13.1. Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України постановою Жовківського районного суду м. Львова від 03.12.2013р. справа № 444/3472/13-п.

Страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «МАН» державний номер НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до рахунку № 24900 від 12.11.2013 р. складає 4008,12 грн.

За страховим випадком - ДТП що сталась 08.11.2013р. за участю застрахованого автомобіля НОМЕР_4, згідно складеного страхового акту № 1.001.13.17263/VESKO41707 від 25.11.2013 р. та розрахунку страхового відшкодування від 19.11.2013р. позивачем було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 3 203,12 грн., виплата якого підтверджується платіжним дорученням № 73846 від 26.11.2013 р.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вина водія, який керував автомобілем «Мерседес» державний номер НОМЕР_2, підтверджується постановою Жовківського районного суду м. Львова від 03.12.2013р. у справі № 444/3472/13-п.

Пунктом 36.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем, як страховиком, та ОСОБА_4 як страхувальником, було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що діяв станом на 08.11.2013 (Поліс АС/2514546), відповідно до якого забезпечений транспортний засіб - автомобіль «Мерседес» державний номер НОМЕР_2, ліміт відповідальності за заподіяну шкоду майну становить 50 000,00 грн., розмір франшизи 500,00 грн.

Таким чином відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля НОМЕР_4, відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту № 0248а/13ЛВ від 03.04.2013 р., перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню положень закону містяться у постанові Верховного Суду України судової палати у господарських справах від 25 листопада 2008 року (справа 11/406-07), а також і у постанові Верховного Суду України № 3-118гс11 від 07.11.2011р. (справа № 48/562), які згідно ч. 2 ст. 82 ГПК України є обов'язкові до врахування судом при прийнятті рішення у справі.

За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України "Про страхування", або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому ЦК України та Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене. В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно - автомобіль НОМЕР_4.

В розумінні положень Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач набув (в порядку регресу) право на виплату страхового відшкодування від страховика винної особи.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно відомостей № 99297818 про дорожньо-транспортну пригоду 08.11.2013 р. на дорозі М-06-03 до м. Львова мала місце дорожньо-транспортна пригода - зіткнення за участю автомобілів НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_5 з «Volkswagen» державний номер НОМЕР_5, що належить ОСОБА_6, під його керуванням та «КІА CEED» державний номер НОМЕР_6, що належить ОСОБА_7, під керуванням ОСОБА_8.

Відповідно до постанови Пустомитівського районного суду міста Львова від 16.12.2013 р. № 450/4377/13-п водія ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України у зв'язку з порушенням ним вимог п.п. 12.1, 13.1. Правил дорожнього руху України, що призвело до ДТП - зіткнення з автомобілями НОМЕР_7 та «КІА CEED» державний номер НОМЕР_6.

Отже, матеріали справи свідчать про притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля «Мерседес» державний номер НОМЕР_2, у зв'язку з порушенням п.п. 12.1,13. ПДР України, що спричинило зіткнення з автомобілем НОМЕР_1 (постанова Жовківського районного суду м. Львова від 03.12.2013р. у справі № 444/3472/13-п). А також про притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля НОМЕР_1 у зв'язку з порушенням п.п. 12.1,13. ПДР України, що спричинило зіткнення з автомобілями НОМЕР_7 та «КІА CEED» державний номер НОМЕР_6 (постанова Пустомитівського районного суду міста Львова від 16.12.2013 р. № 450/4377/13-п).

Отже, з огляду на зазначене вище, на спірні правовідносини, які зазначені у позовній заяві, не розповсюджується положення п. 36.3. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За таких обставин, до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах виплаченої суми 3 203,12 грн.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно інформації Моторного (транспортного) страхового бюро України (лист №7/2-5/30185 від 30.10.15.) полісом № АС/2514546 встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50 000,00 грн. франшиза у розмірі 500,00 грн.

Отже, сума страхового відшкодування підлягає зменшенню на суму франшизи у розмірі 500,00 грн., за таких обставин, розмір страхового відшкодування, який зобов'язаний сплатити відповідач в порядку регресу, становить 2 703,12 грн, тобто суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягає сума у розмірі, заявлена позивачем розмірі 1 101,56 грн.

14.04.14 р. позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою щодо відшкодування у порядку регресу шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 3 203,12 грн, яка була отримана відповідачем 22.04.14. Відповідачем доказів виконання зобов'язання не надано, як не надано доказів звільнення його від виконання свого обов'язку.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 119, ідентифікаційний код 35265086) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (04070 м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8, ідентифікаційний код 20474912) 1 101 (одну тисячу сто одну) грн 56 коп. - страхового відшкодування в порядку регресу, 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.