ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа № 917/1685/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. №2025 від 13.07.2014 р.)

відповідача - Зорівчак Н.В. (дов. №02/5367 від 16.11.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№5058П/1-8) на рішення господарського суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Комсомольськ, Полтавська область,

до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Полтава,

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_3, звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення №02/174-рш від 10.07.2014 р. по справі №02-02-50/95-2014.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.10.2014 р. у справі №917/1685/14 позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. у справі №917/1685/14 рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.2014 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.07.2015 р. скасовані судові рішення попередніх інстанцій, справа передана на новий розгляд.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.10.2015 р. у справі №917/1685/14 (суддя Тимошенко К.В.) в позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В письмових поясненнях до апеляційної скарги (вх.№15428 від 16.11.2015 р., ел. пошта - вх.№1875)и позивач вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що рішення не відповідає приписам ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України. Просить рішення господарського суду Полтавської області скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до вимог матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

В доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу, що надійшли до суду 18.11.2015 р. (вх. №15606), відповідач, зокрема, зазначає, що позивачем калькуляція розміру орендної плати не розроблялась, диференціація не могла бути здійснена, перевіркою ринку було встановлено різні ціни для підприємців.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.07.2014 року №02/174-рш у справі №02-02-50/95-2014 визнано, що:

- ФОП ОСОБА_3 за підсумками роботи в 2010-2013 роках займає монопольне (домінуюче) становище на ринку "Комплексні послуги з надання місць для торгівлі продовольчими та промисловими товарами (в т.ч. надання в оренду торгових місць, площ)" в межах міста Комсомольськ з часткою, що перевищує 35%;

- ФОП ОСОБА_3 вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що кваліфікується п. 2 ст. 50, п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку "Комплексні послуги з надання місць для торгівлі продовольчими та промисловими товарами (в т.ч. надання в оренду торгових місць, площ)" шляхом встановлення таких цін на ринку, які неможливо було б встановити за умови значної конкуренції на ринку, а саме встановлення економічно необґрунтованої вартості торгових місць;

- ФОП ОСОБА_3 вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що кваліфікується п. 2 ст. 50, п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку "Комплексні послуги з надання місць для торгівлі продовольчими та промисловими товарами (в т.ч. надання в оренду торгових місць, площ)" шляхом застосування різної ціни для рівнозначних угод без об'єктивно виправданих на це причин.

Також рішенням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.07.2014 року №02/174-рш накладено штраф у розмірі 68 000, 00 грн. за кожне порушення та зобов'язано ФОП ОСОБА_3 привести вартість своїх послуг на ринку до економічно обґрунтованих.

Вважаючи рішення №02/174-рш від 10.07.2014 р. у справі №02-02-50/95-2014 таким, що суперечить вимогам чинного антимонопольного законодавства, ФОП ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про визнання його недійсним.

В обґрунтування позову ФОП ОСОБА_3 посилається на порушення, що виникли при визначенні монопольного становища позивача, зокрема, при визначенні територіальних меж ринку, часових меж (періоду, за який визначалось монопольне становище). Позивач також зазначає, що оренда (орендні відносини) не є товаром в розумінні Закону України "Про захист економічної конкуренції", умови обороту якого на ринку входять до предмету регулювання цим Законом, і що такого суб'єкта господарювання, як ринок ФОП ОСОБА_3, не існує.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції дійшов висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, з огляду на наступне.

Предметом спору є вимога ФОП ОСОБА_3 до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі № 02-02-50/95-2014 від 10.07.2014.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема: розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення розслідувань за цими заявами і справами; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами, надання висновків щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Стаття 19 цього Закону визначає гарантії здійснення повноважень Антимонопольного комітету України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація - досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища.

Ринок товару (товарний ринок) - сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція (абз. 11 ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Товар - будь-який предмет господарського обороту, в тому числі продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобов'язання та права (зокрема цінні папери) (абз. 13 ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Згідно із ст. 2 Закону України "Про захист економічної конкуренції" цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб'єктами господарювання; суб'єктів господарювання з іншими суб'єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв'язку з економічною конкуренцією.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що проведення дослідження ринку, визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого), суб'єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних рішень віднесено до повноважень названого Комітету. За приписами частини четвертої цієї ж статті здійснення відповідних повноважень іншими органами державної влади не допускається.

У цьому проявляється особливий статус АМКУ як державного органу, діяльність якого покликана забезпечити державний захист конкуренції у підприємницькій діяльності.

Розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р затверджено Методику визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку.

У п. 15 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" від 26.12.2011р. за №15 зазначено, що у вирішенні спірних питань, пов'язаних з визначенням органами Антимонопольного комітету України монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на певних ринках товарів, господарським судам слід мати на увазі, що господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням названого Комітету від 05.03.2002 № 49-р. Однак господарські суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання на ринку (п. 15.5 постанови).

Установлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об'єкта аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку на підставі інформації, яка може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища (п. 15.1 постанови).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Частиною першою статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як вже зазначалось вище, адміністративною колегією Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України 10.07.2014 р. прийнято рішення №02/174-рш у справі у справі №02-02-50/95-2014, яким визнано, що ФОП ОСОБА_3, зловживаючи монопольним (домінуючим) становищем на ринку "Комплексні послуги з надання місць для торгівлі продовольчими та промисловими товарами (в т.ч. надання в оренду торгових місць, площ)", вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 2 ст. 50, п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді встановлення економічно необґрунтованої вартості торгового місця для торгівлі продовольчими та промисловими товарами.

Свою позицію адміністративна колегія обґрунтовує тим, що позивач, займаючи монопольне становище на ринку "Комплексні послуги з надання місць для торгівлі продовольчими та промисловими товарами", встановлював ціни значно вищі від цін інших ринків області та встановлював різні ціни для рівнозначних угод за надання торгового місця для підприємців.

Колегія суддів, беручи до уваги вищенаведені норми, погоджується з позицією місцевого господарського суду, який (з урахуванням позиції Вищого господарського суду України, викладеної в постанові від 08.07.2015 р. при попередньому розгляді даної справи) зазначив, що предметом договорів про надання майна в користування є майно, а саме річ визначена індивідуальними ознаками, тобто певний предмет господарського обороту, а не оренда, та відхилив посилання позивача, що оренда (орендні відносини) не є товаром в розумінні Закону України "Про захист економічної конкуренції.

Стосовно наявності правових підстав для кваліфікації дій позивача як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" № 15 від 26.12.2011 р., закон не покладає на Антимонопольний комітет України та його органи здійснення контролю за ціноутворенням у сфері застосування вільних цін і тарифів. Водночас за п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлення, зокрема, таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, кваліфікується як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку. Отже, господарським судам у вирішенні спорів слід мати на увазі, що зазначені органи можуть здійснювати контроль за дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції і у встановленні та застосуванні вільних цін і тарифів.

Застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин згідно з п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку. Відповідна норма не ставить висновок про наявність/відсутність таких рівнозначних угод у залежність від оформлення відносин письмовим договором (договорами). Зазначений висновок (за відсутності договорів) може бути зроблено й за результатами аналізу поведінки учасників відповідних правовідносин. При цьому обов'язок обґрунтувати існування об'єктивно виправданих причин такого застосування покладається на особу, яка застосовує згадані ціни чи інші умови.

Статтею 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що "зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин".

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необґрунтованість висновку відповідача про зловживання монопольним становищем, оскільки в оскаржуваному рішенні не зазначено, яким саме чином дії позивача призвели чи могли призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, і в чому конкретно полягають чи могли полягати відповідні негативні наслідки.

Відповідно до приписів пункту 14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" № 15 від 26.12.2011 р., для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання.

З огляду на наведене та матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, вказавши, що зазначені норми є достатньою правовою підставою для кваліфікації зазначених в оспорюваному рішенні дій позивача, як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 2 ст. 50, п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про те, що такого суб'єкта господарювання, як ринок ФОП ОСОБА_3, не існує, що ФОП ОСОБА_3 рішенням відповідача не визнаний таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на досліджуваному ринку товару, тому його не може бути притягнуто до відповідальності за зловживання монопольним (домінуючим) становищем, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом Полтавської області, оспорюване рішення прийняте стосовно діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на ринку змішаного типу (де здійснюється торгівля і продовольчими, і промисловими товарами), який частково належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на праві власності, а частково знаходиться у нього в оренді.

Частиною першою статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №02/174-рш від 10.07.2014 р. у справі №02-02-50/95-2014 прийнято у відповідності до вимог чинного антимонопольного законодавства, правові підстави для визнання його недійсним відсутні, в зв'язку з чим позовні вимоги правомірно визнані судом першої інстанції необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 07.10.2015 р. у справі №917/1685/14 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07.10.2015 р. у справі №917/1685/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 23.11.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.