ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. Справа № 914/2421/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1», вих.№193-01 від 09.10.2015 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2015 року, cуддя Березяк Н.Є.

у справі №914/2421/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1», м. Львів

до відповідача ОСОБА_2 капітального будівництва Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 1 406 153,92 грн. інфляційних втрат і 3% річних

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.09.2015 року по справі №914/2421/15 позов Публічного акціонерного товариства «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1» задоволено частково: присуджено до стягнення на користь останнього з ОСОБА_2 капітального будівництва Львівської міської ради 477568,81 грн. інфляційних нарахувань та 32313,44 грн. 3 % річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що прострочення сплати суми основного боргу в розмірі 3101850,80 грн. мало місце в період з 01.11.2014 року по 05.03.2015 року. Решта суми основного боргу в розмірі 416573,12 грн. сплачена відповідачем 19 березня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером №21 від 19 березня 2015 року та платіжним дорученням №21 від 19 березня 2015 року, з огляду на що прострочення сплати суми основного боргу в розмірі 3416573,12 грн. мало місце в період з 06.03.2015 року по 18.03.2015 року, відтак, за цей період з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 477568,81 грн. інфляційних нарахувань та 32313,44 грн. 3 % річних. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд враховуючи дати здійснених оплат основного боргу (06.03.2015 року в сумі 2685277,68 грн. та 19.03.2015 року в сумі 416573,12 грн.), дійшов висновку, що позивачем до стягнення заявлено 3% річних та інфляційні, нараховані на суму основного боргу за період після сплати основного боргу (тобто з 19.03.2015 року по 20.04.2015 року).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2015 року по справі №914/2421/15 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що кінцевою датою погашення основного боргу є 17 квітня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №53 від 17.04.2015 року на суму 688866,12 грн. При цьому, зазначає, що в позовній заяві позивач помилково зазначив кінцеву дату погашення заборгованості 20 квітня 2015 року, у звязку з чим, 21.09.2015 року просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача 1362558,05 грн. інфляційних нарахувань та 42831,03 грн. 3% річних.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2015 року по справі №914/2421/15 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача 1362558,05 грн. інфляційних нарахувань та 42831,03 грн. 3% річних.

16.11.2015 року представник позивача (скаржника) подав суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (б/н від 16.11.2015 року), в яких посилаючись на ст.534 ЦК України, зазначає, про те, що першим платежем 06.03.2015 року боржник фактично сплатив присуджену до стягнення суму судового збору в розмірі 73080 грн., 123776,59 грн. пені, 502003,53 грн. інфляційних втрат, 73934,52 грн. 3% річних та 1912483,06 грн. основного боргу; другим та третім платежами (19.03.2015 та 17.04.2015 року) погашено решту суми основного боргу. Відтак, скаржник вважає, що кінцевою датою погашення суми основного боргу є 17.04.2015 року, з огляду на що, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 658871,04 грн. інфляційних втрат та 34804,94 грн. 3% річних.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду спору (арк. справи 72). Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача на адресу суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача (скаржника), розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2014 року по справі №914/3903/14 задоволено позовні вимоги ПАТ «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1» про стягнення з ОСОБА_2 капітального будівництва Львівської міської ради 3101850,80 грн. основного боргу, 123776,59 грн. пені, 502003,53 грн. інфляційних втрат та 73934,52 грн. 3% річних, нарахованих за період з січня 2014 року по жовтень 2014 року та 73080 витрат по сплаті судового збору.

Зазначене рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 29 грудня 2014 року.

На виконання вказаного рішення 29.12.2014 року Господарським судом Львівської області видано наказ.

Присуджена до стягнення сума перерахована на рахунок позивача трьома платежами: 06 березня 2015 року (платіжне доручення №14 на суму 2685277,68 грн., в якому вказано, що дана сума становить основний борг), 19 березня 2015 року (платіжне доручення №21 на суму 490507,64 грн., в призначенні платежу якого зазначено, що дана сума становить основний борг та 3% річних) та 17 квітня 2015 року (платіжне доручення №53 на суму 698860,12 грн., в призначенні платежу якого зазначено, що дана сума становить судовий збір, пеню та інфляційні втрати).

Враховуючи наведене, з огляду на те, що відповідач зобовязання по оплаті боргу в розмірі 3101850,80 грн., встановленого рішенням суду у справі №914/3903/14, вчасно не виконав, Публічне акціонерне товариство «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 капітального будівництва Львівської міської ради 1362558,05 грн. інфляційних нарахувань та 43595,87 грн. 3 % річних за період з 01.11.2014 року по 20.04.2015 року, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

З урахуванням додаткових пояснень (вх.№39977/15 від 21.09.2015 року), позивач просив суд стягнути з відповідача 1362558,05 грн. інфляційних втрат та 42831,03 грн. 3% річних.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач звернувся з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача 1362558,05 грн. інфляційних нарахувань та 43595,87 грн. 3 % річних за період з 01.11.2014 року по 20.04.2015 року, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання зобовязання в розмірі 3101850,80 грн. за договором №6 від 21.05.2013 року.

Слід зазначити, що стягнення суми основного боргу за договором №6 від 21.05.2013 року в розмірі 3101850,80 грн. було предметом розгляду Господарським судом Львівської області у справі №914/3903/14, за результатами якої зазначену суму боргу присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача рішенням від 11.12.2014 року, яке набрало законної сили 29.12.2014 року.

У вказаному рішенні суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3101850,80 грн. основного боргу є обґрунтованими, доведеними наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї (п.5.1 наведеної вище Постанови).

Разом з тим у п.7.1 зазначеної Постанови передбачено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що присуджена до стягнення попереднім судовим рішенням сума боргу в розмірі 3101850,80 грн. а також суми пені, інфляційних втрат, 3% річних та судового збору перераховані на рахунок позивача трьома платежами:

- 06 березня 2015 року (платіжне доручення №14 на суму 2685277,68 грн. основний борг) (арк. справи 34);

- 19 березня 2015 року (платіжне доручення №21 на суму 490507,64 грн., з яких: 416573,12 грн. основний борг та 73934,52 грн. 3% річних) (арк. справи 33);

- 17 квітня 2015 року (платіжне доручення №53 на суму 698860,12 грн., з яких: 73080 грн. судовий збір, 123776,59 грн. пеня та 502003,53 грн. інфляційні втрати.) (арк. справи 32).

Отже, сума основного боргу, присуджена до стягнення рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2014 року по справі №914/3903/14, в розмірі 3101850,80 грн. перерахована позивачу 06 березня 2015 року в розмірі 2685277,68 грн. та 19 березня 2015 року в розмірі 416573,12 грн.

Пунктом 1.9 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на все наведене вище, судом першої інстанції вірно визначено період: з 01 листопада 2014 року (дата, зазначена у позовній заяві) по 05 березня 2015 року, за який може бути нараховано інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у звязку з простроченням сплати відповідачем основного боргу в розмірі 3101850,80 грн.

При цьому, враховуючи оплату 06.03.2015 року відповідачем частини основного боргу в розмірі 2685277,68 грн., за період з 06 березня 2015 року по 18 березня 2015 року з відповідача підлягає стягненню 3% річних та інфляційні у звязку з простроченням сплати залишку основного боргу в розмірі 416573,12 грн., який перераховано позивачу 19 березня 2015 року платіжним дорученням №21.

Відтак, перевіривши, долучені до матеріалів справи розрахунки місцевого господарського суду, колегія суддів вважає підставною та обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача 477568,81 грн. інфляційних втрат та 32313,44 грн. 3% річних, нарахованих за період з 01.11.2014 року по 18.03.2015 року, у звязку з несвоєчасною сплатою боргу в розмірі 3101850,80 грн., що присуджений до стягнення рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2014 року по справі №914/3903/14.

Щодо посилань скаржника на черговість погашення вимог за грошовим зобовязанням, що передбачена ст.534 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне:

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року.

Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у тому числі і платіжних доручень.

Зокрема, згідно з п.3.8 зазначеної Інструкції реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. При цьому, платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу».

Беручи до уваги викладене, відповідач має право самостійно визначати цільове призначення своїх грошових коштів, а також самостійно визначати призначення платежів.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи копій платіжних доручень (арк. арк. справи 33, 34), зважаючи на реквізити «призначення платежу», основна сума боргу в розмірі 3101850,80 грн. перерахована позивачу 06 березня 2015 року в розмірі 2685277,68 грн. та 19 березня 2015 року в розмірі 416573,12 грн.

Крім того, у листі Верховного Суду України від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» роз'яснено, що при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст.534 ЦК України), судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов'язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Проценти, передбачені ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

Беручи до уваги все наведене вище, з огляду на те, що відповідачем сплачено основний борг 19 березня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №21, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог: стягнення з відповідача на користь позивача 477568,81 грн. інфляційних втрат та 32313,44 грн. 3% річних.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Скаржником такі обставини не доведено.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Інші доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду не спростовують наведених вище висновків та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2015 року по справі №914/2421/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління №1» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №914/2421/15 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 24.11.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_3