РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/25600/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор"

до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

про стягнення 72 753,01 грн.

Представники:

від позивача: Попов В.Г. - представник за довіреністю № б/н від 22.06.2015 р.;

від відповідача: Виштикалюк В.В. - представник за довіреністю № 13-11-26109 від 30.09.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про стягнення 72 753,01 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 січня 2015 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" та товариством з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" укладено кредитний договір про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл, відповідно до якого предметом цього договору є порядок та умови надання банком позичальнику кредитних коштів в межах відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитися від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, у ому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним достовірних зобов'язань перед банком.

Відповідно до п. 1.1.1. кредитного договору, ліміт видачі кредитних коштів за кредитною лінією встановлюється в сумі, яка не може перевищувати 3 750 000,00 грн.

З виписки по рахунку товариства з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" видно, що станом на 05.02.2015 року, знаходилися кошти в сумі 72 753,01 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.09.2015 року в сумі 72 753,01 грн., відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вимоги відповідач не виконав, тому позивач звернувся до суду із проханням визнати частково припиненими зобов'язання товариства з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" перед публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл від 29.01.2015 року на суму 72 753, 01 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які виникли на підставі договору банківського рахунку № 08/2011/Ю0068 від 21.07.2011 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 01.10.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.10.2015 року розгляд справи відкладено на 03.11.2015 року.

03.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, відповідач - відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 03.11.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29 січня 2015 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" та товариством з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" укладено кредитний договір про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл, відповідно до якого предметом цього договору є порядок та умови надання банком позичальнику кредитних коштів в межах відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитися від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, у ому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним достовірних зобов'язань перед банком.

Відповідно до п. 1.1.1. договору, ліміт видачі кредитних коштів за кредитною лінією встановлюється в сумі, яка не може перевищувати 3 750 000,00 грн.

Згідно з п. 1.5 кредитного договору, в забезпечення виконання зобов'язань по цьому договору, які полягають у поверненні кредитних коштів в межах кредитної лінії, сплаті відсотків за користування ними, можливої сплати неустойки (штрафу, пені) та інших зобов'язань за цим договором, позичальник забезпечує: надання в заставу майнових прав на депозитні кошти, що розміщенні на депозитному рахунку в банку, та належать фізичній особі ОСОБА_3, ІПН - НОМЕР_1, згідно договору строкового банківського вкладу (депозиту) без поповненні оформлений в рамках пакету послуг «Новий ПУ Баззовий+» № 2115696 від 29.01.2015 року в розмірі 310 000, 00 доларів США.

Судом встановлено, що на рахунку № 001 товариства з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор", станом на 05.02.2015 року, знаходилися кошти в розмірі 72 753,01 грн.

Тому позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання кредитором вих. № 42/5/0799-4-217 від 23.06.2015 року, відповідно до якої повідомив про кредиторські вимоги до ПАТ «КБ «Надра», що походять з договору банківського рахунку № 08/2011/11ю0068 від 21.07.2011 року та просив залишок коштів 72753,01 грн. перерахувати згідно реквізитів п/р 401 ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Також, зазначає, що кошти згідно депозитного договору № 2115696 від 29.01.2015 року, виступає заставою по кредитному договору про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл від 29.01.2015 року направити на погашення заборгованості по кредитному договору.

В подальшому, товариство з додатковою відповідальністю "Веселівський елеватор" направило банку заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог б/н від 23.09.2015 року, зазначивши, що його заборгованість перед відповідачем за кредитним договором становить 2 299 999,00 грн., в той же час залишок коштів на поточному рахунку № 6001 відкритому в ПАТ «КБ «Надра», що підлягає поверненню становить 72 753,01 грн., на підставі ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 203 ГК України, заявив про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 72 753,01 грн.

Пунктом 2.7 кредитного договору встановлено, що підписуючи договір, позичальник надає право банку списувати без додаткового погодження (право договірного списання суми коштів з рахунків позичальника, які відкриті у банку, у разі ненадходження платежів, що передбачені умовами договору (погашення траншу, відсотків за користування кредитними коштами, штрафів, пені та платежі відповідно до тарифів) у встановлені договором строки.

Позивач вважає, що він є боржником по відношенню до відповідача щодо обов'язку сплати заборгованості на суму 2 299 999,00 грн. за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл від 29.01.2015 року і також є кредитором по відношенню до відповідача щодо права вимоги сплати заборгованості на суму 72 753,01 грн. за договором банківського рахунку 08/2011/11/ю0068 від 21.07.2011 року, внаслідок чого позивач є кредитором і боржником по відношенню до відповідача на суму 72 753,01 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 1, ч. 1 статті 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

При цьому, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 статті 19 ЦК України, способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

В даному випадку, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами, що залежить не лише від наявності у позивача суб'єктивного права, якому кореспондує відповідний обов'язок відповідача, як боржника у зобов'язанні, але й від можливості останнього загалом вчиняти відповідні дії, які складають зміст такого зобов'язання.

При цьому, звертаючись до суду з відповідними вимогами, спрямованими на відновлення порушеного права та захист законних інтересів, позивач має довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що позивачем не доведено настання обставин, з якими чинне законодавство пов'язує підстави для часткового припинення правовідносин, що існують між сторонами за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл від 29.01.2015 року на суду 72 753,01 грн.

Відповідно до ч.1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 606 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 18.03.2015 р. у справі № 916/2438/14, приписи статті 606 Цивільного кодексу України встановлюють такий спосіб припинення цивільно-правового зобов'язання, що не залежить від волі сторін. Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Тобто, зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин) в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення. При цьому до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим припиняється і власне правовідношення.

Отже, зобов'язання - це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, а поєднання двох сторін у одній особі є підставою для припинення зобов'язання.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 р. № 83 "Про віднесення ПАТ "Комерційний банк "Надра" до категорії неплатоспроможних", Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 р. було прийнято рішення № 26 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Комерційний банк "Надра". Пунктом 1,2 вказаного рішення було вирішено розпочати з 06.02.2015 р. процедуру виведення ПАТ "Комерційний банк "Надра" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 06.02.2015 р. по 05.05.2015 р.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 р. № 85 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Комерційний банк "Надра" по 05.06.2015 р. (включно).

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 року № 113 про початок здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра".

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з п. 8 ч. 2. ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами (у редакції, що діє з 12.08.2015 року).

У прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» № 629-VIII від 16 липня 2015 року зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пункту 2 цього розділу, який набирає чинності з 1 січня 2016 року, та пункту 3 цього розділу, який набирає чинності з 1 липня 2016 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з статтею 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З огляду на викладене, на думку суду, норми п. 8 ч. 2. ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, що діє з 12.08.2015 року, мають застосовуватися до банків, щодо яких прийнято рішення про виведення з ринку після 12.08.2015 року.

Оскільки, Постановою Правління Національного банку України від 04.06.2015 № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 року № 113 про початок здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", стаття 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» із змінами діє з 12.08.2015 року, тому вимоги позивача щодо визнання частково припиненими зобов'язання товариства з додатковою відповідальністю «Веселівський елеватор» перед публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії з вільним режимом кредитування № 15/2015/0001-Юкл від 29.01.2015 року на суму 72 753,01 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які виникли на підставі договору банківського рахунку № 08/2011/Ю0068 від 21.07.2011 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 16.11.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий