КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа№ 910/22867/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Сергєєв П.О. - представник;

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Нафком"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015

у справі № 910/22867/14 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Нафком"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „Мітех";

2) Приватного акціонерного товариства „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс"

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Нафком" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „Мітех" та Приватного акціонерного товариства „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" про визнання правочину недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2014 у справі № 910/22867/14, що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015, у позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. у справі № 910/22867/14 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Нафком" у справі № 910/22867/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 15.10.2015.

15.10.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач-1 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення Господарського суду м. Києва від 03.09.2015 по справі 910/22867/14 залишити без змін, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

В судове засідання, призначене на 15.10.2015, повноважні представники відповідачів 1, 2 не з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідача-1 та відповідача-2 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 19.11.2015.

В судовому засіданні, призначеному на 19.11.2015, представник позивача надав свої пояснення по справі, підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представники відповідача-1 та відповідача-2, у вказане судове засідання не з'явились, причини неявки суду невідомі.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 та 15.10.2015 у справі № 910/22867/14 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача-1 та відповідача-2.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

30.01.2004 між Українською студією телефільмів „Укртелефільм" та ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПАТ ,,Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" (відповідач-2), було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, предметом якого є забезпечення спільного будівництва, залучення коштів та здійснення спільного будівництва об'єкта адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, що розташований у Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_1, ведення спільної господарської діяльності з продажу квартир, реалізації приміщень об'єкта будівництва та отримання прибутку для учасників спільної діяльності.

13.09.2005 між ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" (далі - іпотекодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „Мітех" (далі - іпотекодержатель, відповідач-1) укладено іпотечний договір в забезпечення іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем Генерального договору від 12.09.2005 № 1/гд, та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.

Відповідно до п. 1.2. оспорюваного іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: об'єкт незавершеного будівництва, право власності на який виникне в майбутньому: адміністративно-житловий комплекс з вбудованими-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується по АДРЕСА_1.

26.10.2005 між ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс", що діяв як оператор від імені спільної діяльності без створення юридичної особи та фірмою „Нафком" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (інвестором) було укладено інвестиційний договір № 216 про інвестування у житлове будівництво, за умовами якого ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" зобов'язалося своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків позивача, збудувати семисекційний житловий комплекс за будівельною адресою: АДРЕСА_1, здати його в експлуатацію та, як компенсацію за внесені інвестиції, передати у власність позивача однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, в секції А на 15 поверсі, загальною площею 55,48 кв. м., а позивач зобов'язався прийняти участь у фінансуванні (інвестуванні) спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення інвестиції та прийняти у власність новозбудоване майно на умовах договору.

Пунктом 2.3 Інвестиційного договору передбачено, що Інвестор може отримувати у власність новозбудоване майно за умови інвестування суми коштів, що складає 100 відсотків інвестиційних внесків за умовами цього договору. Сторони домовляються, що днем інвестування вважається:

- для безготівкових розрахунків - операційний день, встановлений Національним банком України для безготівкових розрахунків, в який на поточний рахунок відповідача-2 надійшли грошові кошти від позивача;

- для майнових розрахунків - дата отримання відповідачем-2 відповідних матеріальних цінностей, які є інвестиційним вкладом позивача.

Згідно з п. 4.1. інвестиційного договору позивач здійснює інвестиційні внески в спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення коштів в сумі 364 226,20 грн. на поточний рахунок відповідача-2, який приймає ці кошти для подальшого фінансування об'єкта будівництва.

Відповідно до п. 4.2. інвестиційного договору позивач має право здійснювати інвестиційні внески шляхом передачі у власність ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" будівельних матеріалів або інших матеріальних цінностей в узгоджених сторонами кількості, номенклатурі, ціною і терміни.

Інвестиційні внески у вигляді матеріальних цінностей здійснюються інвестором на умовах та в порядку, визначеному цим договором та додатковою угодою до нього, що є його невід'ємною частиною (п. 4.3. інвестиційного договору).

Додатковою угодою від 26.10.2005 до Інвестиційного договору сторони погодили, що внесення позивачем інвестицій здійснюється шляхом передачі останнім у власність ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" будівельних матеріалів (блоків з крізними порожнечами для несучих та не несучих стін) в узгодженій сторонами в додатку № 1 до цієї додаткової угоди кількості, номенклатурі, в терміни і за погодженій в такій додатковій угоді ціною.

Додатком № 1 від 01.11.2005 до додаткової угоди від 26.10.2005 до інвестиційного договору, сторони погодили номенклатуру, кількість та ціну матеріальних цінностей (будівельних матеріалів), які позивач зобов'язався поставити у власність ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" в якості інвестиційного внеску.

Відповідно до п. 2 додатку № 1 від 01.11.2005 до додаткової угоди від 26.10.2005 до інвестиційного договору передача будівельних матеріалів у власність ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" здійснюється позивачем автомобільним транспортом на умовах СРТ АДРЕСА_1 ( Інкотермс 2000 ) у термін до 30.06.2006.

На виконання додатку № 1 від 01.11.2005 позивач передав будівельні матеріали, що підтверджується видатковою накладною від 29.06.2006 БТ-0000216, довіреністю від 29.06.2006 ЯЛЖ № 436910 та актом звірки від 30.06.2006.

Пунктом 3.1.2 інвестиційного договору передбачено, що інвестор має право до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи за умови попереднього письмового повідомлення про це відповідача.

Так, 20.10.2006 між позивачем (первісний кредитор), ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" (боржник) та ОСОБА_3 (новий кредитор), яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3, було укладено договір поступки права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе усі права та обов'язки первісного кредитора за інвестиційним договором, в тому числі право вимоги одержання від ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" квартири, розташованої на 15 поверсі житлового будинку, будівельний номер АДРЕСА_1, загальною площею 55,48 м 2.

Згідно з п. 1.2 договору уступки права вимоги на момент підписання цього договору інвестиційні зобов'язання первісного кредитора за інвестиційним договором на суму 364 226,20 грн. виконані в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.3. договору уступки з моменту підписання даного договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) жадати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за інвестиційним договором.

В пункті 2.1. договору уступки права вимоги зазначено, що за поступку права вимоги відповідно до сьогодення новий кредитор сплачує первісному кредиторові суму 476 295,80 грн., шляхом перерахування коштів на поточний рахунок первісного кредитора в національній валюті.

Винагорода повинна бути сплачена новим кредитором у термін до 20.10.2006 (п. 2.2.).

Як доказ виконання умов договору уступки права вимоги ОСОБА_3 матеріали справи містять квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.10.2006 № 96. Таким чином, з 20.10.2006 у ОСОБА_3 виникло право вимагати від відповідача виконання зобов'язань за інвестиційним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідно до п. 1.2. оспорюваного іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: об'єкт незавершеного будівництва, право власності на який виникне в майбутньому: адміністративно-житловий комплекс з вбудованими-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується по АДРЕСА_1. Позивач вважає, що оспорюваний договір іпотеки від 13.09.2005 р., який зареєстрований в реєстрі за № 7797, має бути визнаний недійсним, оскільки при укладенні зазначеного правочину сторонами не було дотримано вимог закону, що діяв у той період, а саме положень ч. 3 ст. 3, ст. 5, ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 16, п.2 ч.1 ст. 18 Закону України „Про іпотеку", ч. 3 ст. 331, ч. 2 ст. 583 ЦК України (в редакціях які були чинні на момент укладення оспорюваного правочину), а тому оспорюваний договір Іпотеки має бути визнаний недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Умовам статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Пунктом 5 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

При цьому, ЦК України не дає визначення поняття „заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до зазначеної норми матеріального права вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Таким чином, позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, окрім їх учасників, може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушують ці правочини, і тільки з підстав, прямо передбачених Законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Іпотечний договір від 13.09.2005, укладений між відповідачами, не будучи його стороною, зобов'язаний був довести, яким чином порушені його права та законні інтереси, що буде являти підставу для правового захисту позивача.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, інвестиційний договір від 26.10.2005 № 216, за яким позивач зобов'язався інвестувати у житлове будівництво та прийняти у власність однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, на умовах договору, було укладено між ним та ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" вже після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено між відповідачами 13.09.2005, тобто через 43 дні.

За роз'ясненнями, викладеними в абзаці 3 пункту 2 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на момент укладення спірного інвестиційного договору, права та законні інтереси позивача жодним чином порушені не були, і не могли бути порушеними.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до умов договору поступки права вимоги від 20.10.2006 позивачем як первісним кредитором усіх прав та обов'язків за інвестиційним договором, в тому числі й права вимоги одержання від ЗАТ „Міжнародна інвестиційна компанія „Інтерінвестсервіс" квартири, розташованої на 15 поверсі житлового будинку, будівельний номер АДРЕСА_1, загальною площею 55,48 м2, яка є предметом спірного іпотечного договору, було передано на користь ОСОБА_3 (нового кредитора) усі права й обов'язки за Інвестиційним договором № 216 від 26.10.2005р. Відповідно до п. 1.3. договору уступки з моменту підписання даного договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) жадати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за інвестиційним договором.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не довів суду наявність факту порушеного його права або охоронюваного інтересу, так само не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції встановив відсутність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, яке потребувало б судового захисту. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо заяв відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в позові по суті в зв'язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного інтересу позивача, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідачів щодо укладення спірного договору.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Докази, які б спростовували вище встановлені обставини,сторонами не надано.

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі та які були надані в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Нафком" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/22867/14 залишити без змін.

Матеріали справи №910/22867/14 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко