РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015Справа №910/24160/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНТЕК ЕНЕРЖИ»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 164063,01 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Кебус М.В. - представник, дов. № 129 від 21.04.15 р.

від відповідача: Дяченко Т.В. - представник, дов. № 130 від 13.10.15 р.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІНТЕК ЕНЕРЖИ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною про стягнення 164 632,73 грн., а саме 162 632,73 грн. суми безпідставно отриманих коштів, 1 430,28 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, а також 2469,49 грн. витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінтек Енержи» були перераховані відповідачеві кошти в сумі 162 632,73 грн.. Разом з тим, за твердженням позивача, грошові кошти набуті Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною безпідставно, оскільки були перераховані позивачем в якості переплати за послуги, які не були надані відповідачем, та зважаючи на закінчення строк дії Договору про надання послуг №17/1663ІМ від 16.08.12 р., на підставі статті 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачеві. Окрім того, в зв'язку з неповерненням вказаної суми позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 1430,28 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.09.2015 порушено провадження у справі № 910/24160/15 та призначено до розгляду на 15.10.2015.

Ухвалою суду від 05.11.15 р. розгляд справи відкладався на 05.11.15 р.

У судове засідання 05.11.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.10.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №401 від 01.10.2015 та письмові пояснення б/н від 15.10.2015.

Клопотання про долучення документів до матеріалів справи №401 від 01.10.2015 та письмові пояснення б/н від 15.10.2015 судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 05.11.15 р. представником відповідача через канцелярію суду поданий відзив № 933 від 05.11.15 р. на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову, посилаюсь на те, що укладений між сторонами Договір є чинним, вказані грошові кошти надійшли на рахунок відповідача саме на виконання вказаного Договору, відтак застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України є помилковим, при цьому підстави для стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами також відсутні. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 05.11.15 р. представником позивача через канцелярію суду подані пояснення б/н від 30.10.15 р. щодо описки у позовній заяві, в яких позивач зазначає про описку в позовній заяві та помилкове зазначення ціни позову в сумі 164 632,73 грн. замість 164 063,01 грн., а саме 162 632,73 грн. суми безпідставно отриманих коштів та 1430,28 грн. процентів за користування грошових коштів.

Окрім того, у вказаній заяві позивач зазначає про переплату судового збору в сумі 8,54 грн. та просить суд повернути з Державного бюджету України судовий збір в розмірі переплаченої суми. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Розглянувши в судовому засіданні 05.11.15 р. зміст позовної заяви та пояснення позивача щодо описки у позовній заяві б/н від 30.10.15 р., суд розцінює останню як заяву про зменшення розміру позовних вимог до 164 063,01 грн. та зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.10 Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказані заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 05.11.15 р. сторонами суду не надано.

Згідно пункту 2.3. Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу суду представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 05.11.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві та поясненнях щодо описки у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.11.15 р. підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наявні в матеріалах справи докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2012 р. між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (виконавець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРІНТЕК ЕНЕРЖИ» (замовник за договором, позивач у справі) було укладено договір про надання послуг №17/1663ІМ (далі - Договір), предметом якого згідно п.1.1. є надання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах і за тарифами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» зі змінами та доповненнями (далі - Постанова № 915).

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили права та обов'язки сторін, порядок надання послуг, ціну договору порядок розрахунків та відповідальність сторін тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2013 р. У разі відсутності письмових заяв Сторін про розірвання Договору за два місяця до закінчення терміну дії зазначеного в п.11.1 Договору, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах. Договір не може бути розірваний в односторонньому порядку (п.11.1-1.3 Договору).

Як свідчать матеріали справи, Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками товариств.

В подальшому сторонами були внесені зміни та доповнення до даного Договору, шляхом укладення Додаткових угод до нього.

Так, 20.03.2013 р. та 19.08.2013 р. між сторонами були укладені Додаткові угоди №2 та №3, згідно п. 1 яких сторони домовились викласти п.11.1 Договору в наступній редакції: «Цей Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013 р.».

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Предметом укладеного між сторонами Договору є надання відповідачем послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари та пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах та за тарифами, визначеними цим договором згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. № 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" (далі - Постанова №915).

Пунктом 5 Постанови № 915 встановлено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, зобов'язані:

- самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Підприємством договори про організацію їх збирання, заготівлі та утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови;

- забезпечити виконання встановлених пунктом 3 цієї постанови норм утилізації, незалежно від того, самостійно чи на підставі укладених договорів вони здійснюють збирання і заготівлю використаних тари і пакувальних матеріалів;

- подавати щороку до 10 грудня територіальним органам Міністерства охорони навколишнього природного середовища інформацію про обсяги використаних ними тари і пакувальних матеріалів.

Кошти, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до цієї постанови, зараховуються на спеціальній рахунок відкритий Компанією в Державному казначействі, і використовуються в порядку та за напрямами, визначеними Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 39 від 20.01.2014 р. затверджено "Порядок використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тар", яким визначено механізм та напрями використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тари відповідно до постанови № 915.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, змовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.2.1 Договору виконавець зобов'язується надати послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари та пакувальних матеріалів, визначених розділом 1 Договору.

Згідно п. 3.1. Договору було встановлено, що виконавець організує збирання, заготівлю та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів шляхом залучення до виконання на конкурсних засадах спеціалізованих підприємств, які мають відповідні ліцензії та умови щодо надання послуг із збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів, або шляхом використання власних виробничих потужностей, як на території прогнозованого розповсюдження, зазначений у відомості, так і по всій території України.

Пунктом 3.2. Договору сторони визначили, що використані тару і пакувальні матеріали, відносно яких виконавцем організовуються надання послуг замовнику, не підлягають ідентифікації і визначенню будь-яких часових періодів чи обмеження щодо настання моменту їх виникнення та розповсюдження по всій території України після використання її кінцевим споживачам.

Поряд з цим, згідно п.п.2.3.1, 2.3.3 Договору замовник зобов'язується надати виконавцю, відомості «Про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту» (надалі - Відомість) по кожній партії ввезеного товару з зазначенням виду та кількості тари і пакувальних матеріалів, що заповнюється відповідно до вантажно-митної декларації, інвойсу, чи інших товаросупровідних документів (якщо інший порядок контролю за тарою і пакувальними матеріалами, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту, не встановлений діючим законодавством). Оплатити послуги Виконавця, визначені у пункті 1.1 Договору, до закінчення митного оформлення у відповідності з обсягом, зазначеним Замовником у Відомості, згідно з тарифами, затвердженими п.2 постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» зі змінами та доповненнями, здійснивши оплату у порядку та строки, передбачені п.5.1 та п.5.2 цього Договору.

19 березня 2013 року між відповідачем та ТОВ «ГРІНТЕК ЕНЕРЖИ» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №17/1663ІМ від 16.08.2012 р. (набирає чинності з моменту її підписання), згідно якої сторони домовились, зокрема, п. 2.3.1 Договору викласти в наступній редакції: « 2.3.1. Щомісячно, до 10 числа місяця наступного за звітним, надати Виконавцю відомість «Про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту» (надалі - Відомість), складену відповідно до Порядку оформлення Відомості (Додаток №2), що є невід'ємною частиною цього Договору, по кожній партії ввезеного товару з зазначенням виду та кількості тари і пакувальних матеріалів, що заповнюється відповідно до вантажно-митної декларації інвойсу, чи інших товаросупровідних документів (якщо інший порядок контролю за тарою і пакувальними матеріалами, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту, не встановлений діючим законодавством)».

Пунктами 4.1 та 5.2 Договору визначено, що ціна Договору складається із сум, зазначених у відомостях, наданих замовником, які є невід'ємною частиною цього Договору. Загальна сума з врахуванням даних по кожній Відомості, підтверджується щомісячно Актом Виконавця.

Згідно п. 2.3.3 Договору замовник зобов'язаний оплатити послуги виконавця, визначені у п. 1 договору, до закінчення митного оформлення у відповідності з обсягом, зазначеним замовником у відомості, згідно з тарифами, затвердженими постановою № 915, здійснивши оплату та у строки, передбачені п. 5.1 та 5.2 цього договору.

Так, відповідно до п. 5.1. Договору замовник зобов'язався здійснити оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на його спеціальний казначейський рахунок. В платіжному документі замовник зобов'язаний вказати номер та дату договору, а також номер та дату відомості, за якими здійснюється оплата.

Згідно з п. 5.2. Договору обов'язок по здійсненню розрахунків за цим договором виникає у замовника стосовно надання послуг щодо тари і пакувальних матеріалів з під імпортної продукції - на момент митного оформлення, незалежно від термінів надання виконавцем акту.

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечується, на виконання умов п. 5.2 Договору позивачем шляхом перерахування на спеціальний рахунок відповідача у Державному казначействі України було здійснено сплату авансових платежів у сумі 848 512,82 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень: від 27.08.2012 р. №858; від 13.09.2012 р. №1050; від 06.02.2013 р. №167; від 13.02.2013 р. №202; від 13.02.2013 р. №203; від 13.02.2013 р. №204; від 22.02.2013 р. №1917; від 22.02.2013 р. №1918; від 22.02.2013 р. №1919; від 22.02.2013 р. №1920; 11.03.2013 р. №394; від 19.03.2013 р. №2118; від 19.03.2013 р. №2119; від 19.03.2013 р. №2121; від 22.03.2013 р. №2173; від 22.03.2013 р. №2174 із зазначенням призначення платежів «передплата за послуги з орга-її збирання, заготівлі та утил-ї вик-х тари і пакувальних мат. по дог. № 17/1663ІМ від 16.08.2012 р., у т.ч. ПДВ 20%...» , які долучені до матеріалів справи.

Натомість вартість послуг, наданих відповідачем за Договором, у відповідності до наявних у матеріалах справи копій підписаних обома сторонами актів про надання послуг, а саме: від 31.08.2012 р. № 2291/1; від 28.09.2012 р. №2337/1; від 18.10.2012 р. №2338/1; від 24.10.2012р. №2367/1; від 19.11.2012 р. №2438/1; від 31.12.2012 р. №2470/1; від 31.01.2013 р. №2496/1; від 28.02.2013 р. №2518/1; від 29.03.2013 р. №2521/1; від 29.03.2013 р. №2546/1; від 29.03.2013 р. №2585/1; від 30.04.2013 р. №2588/1; від 31.05.2013 р. №2612/1; від 31.05.2013 р. №2627/1; від 27.06.2013 р. №2626/1; від 31.07.2013 р. №2688/1; від 30.08.2013 р. №2721/1; від 30.08.2013р. №2692/1; від 30.09.2013 р. 2748/1; від 02.12.2013 р. №2809/1; від 02.12.2013 р. №2818/1; від 31.12.2013 р. №2852/1; від 31.12.2013 р. №2869/1, склала 685 880,09 грн..

Отже, надлишок перерахованих позивачем грошових коштів, на які відповідачем станом на час звернення з позовом до суду не надані передбачені Договором послуги, становив 163 632,73 грн..

При цьому вважаючи, що Договір діяв з 01.01.2014 р. до 16.05.2015 р. включно, отже припинив свою дію з огляду на разову пролонгацію за відсутності заяв сторін у відповідності до умов п.11.2 Договору, позивач вважає перераховані грошові кошти в сумі 163 632,73 грн. безпідставно отриманими та такими, що підлягають поверненню позивачеві, в зв'язку з чим останній звернувся до суду з даною позовною заявою.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору №17/1663ІМ від 16.08.2012 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та існування спірних правовідносин з боку сторін відсутні.

Як зазначалось вище, позивач просить суд стягнути з відповідача 164 063,01 грн. в якості коштів, набутих без достатньої правової підстави відповідно до ст. 1212 ЦК України, посилаючись на невиконання відповідачем його зобов'язань з надання послуг за Договором, дія якого, за твердженням позивача, на даний час припинилась.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому в силу частини другої цієї статті зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовується також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто, аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Аналізуючи наведені законодавчі положення, суд звертає увагу сторін, що об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Таким чином, передумовою для задоволення вимог про повернення безпідставно збереженого майна є, зокрема, встановлення факту його збереження за рахунок іншої особи. При цьому, вказані обставини мають бути доведені відповідними доказами.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як зазначено вище, відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У відповідності до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з системного аналізу зазначених положень та ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України суд доходить висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно.

Якщо зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, суд зазначає, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, оскільки між сторонами у справі укладено Договір № 17/1663ІМ від 16.08.2012 р., а кошти в сумі 164 063,01 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, за висновками суду отримано останнім у якості оплати за послуги, передбачені зазначеним правочином, тобто за наявності достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, суд доходить висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювані грошові кошти вважаються отриманими відповідачем без належної правової підстави в розумінні статті 1212 ЦК України.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постановах від 22.01.2013 у господарській справі № 5006/18/13/2012, від 02.09.2014 у господарській справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у господарській справі № 922/1136/13.

При цьому суд зазначає, що посилання позивача на факт закінчення дії укладеного між сторонами Договору судом до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини не впливають на кваліфікацію дій сторін щодо виконання своїх зобов'язань за Договором, зокрема, сплати замовником коштів за надані виконавцем послуги, та не тягне за собою безпідставності перерахування грошових коштів сплачених на виконання умов останнього, а також враховуючи визначений сторонами строк дії Договору, підстави та призначення здійснених позивачем оплат.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для витребування грошових коштів в сумі 164 063,01 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набутих.

При цьому, з огляду на відмову в задоволені позовних вимог позивача про стягнення 162 632,73 грн. як безпідставно набутих позовні вимоги про стягнення з відповідача 1430,28 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами згідно ст. 536 ЦК України як похідні від основного зобов'язання задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Так, частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З 01.11.2011 р. правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення такого збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

З урахуванням поданого позивачем пояснення (заяви про зменшення розміру позовних вимог) загальний розмір заявлених та прийнятих до розгляду позовних вимог становить 164063,01 грн., 1,5% від цієї суми становить 2460,94 грн., тобто виходячи з розміру заявлених позовних вимог сума судового збору має становити 2460,94 грн..

При цьому судом встановлено, що позивачем при подачі позову до суду платіжним дорученням № 14073 від 04.09.15 р. сплачено 2469,49 грн. судового збору, отже переплата складає 8,54 грн..

Згідно приписів статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Повернення надмірно сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до пункту 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається: - в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або - в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом), або - в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК). В усіх наведених випадках за необхідності відповідний процесуальний документ виготовляється у двох примірниках (оригіналах), один з яких залишається у матеріалах справи, а інший надсилається особі, яка сплатила судовий збір до Державного бюджету України.

За вказаних обставин суд вважає за необхідне повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Грінтек Енерджи» надлишково сплачену суму судового збору в розмірі 8,54 грн..

Керуючись ст. 124 Конституції України, Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Грінтек Енерджи» з Державного бюджету України суму 8,54 коп. надмірно сплаченого судового збору, перерахованого згідно платіжного доручення № 14073 від 04.09.15 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/24160/15.

Дане рішення є підставою для повернення надмірно сплаченого судового збору з Державного бюджету України.

Для вирішення питання про повернення судового збору позивач має звернутись до органів Державної казначейської служби України.

Повний текст рішення складено та підписано 20 листопада 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон