РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015Справа №910/24756/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/224756/14

за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Денталіт Плюс»;

про стягнення 92 025,27 грн.

Представники сторін:

від позивача: Поліщук Л.П., довіреність № 74-Д від 26.12.2014р.;

від відповідача: Шевчук О.М., директор, протокол № 1 від 23.10.2002р.;

Дорофєєв О.О., адвокат, договір № 01-10/2015-1 вд 01.10.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Денталіт плюс» (надалі - відповідач) про стягнення 92 025,27 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не розрахувався за фактично спожиті у період з 21.10.2010р. по 30.09.2012р. послуги, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 79 988,35 грн., за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати - 7553,91 грн. та 3% річних - 4483,63 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2015р. порушено провадження у справі № 910/24756/15 та призначено її розгляд на 29.10.2015р.

21.10.2015р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує.

28.10.2015р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивач надійшли додаткові пояснення по справі та докази.

Ухвалою суду від 29.10.2015р. розгляд справи було відкладено на 12.11.2015р., у зв'язку необхідністю витребування нових доказів у справі.

09.11.2015. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано додаткові заперечення по справі.

Присутній у судовому засіданні 12.11.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наведеними у відзиві обставинами.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011р. № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001р., та є виконавцем житлово-комунальних послуг у Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до п. 2.1 Статуту, Підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності, спрямованої на задоволення суспільних потреб, надання послуг населенню у сфері житлово-комунального господарства в якості виконавця цих послуг.

У відповідності до п. 1.3. і п. 4.1. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг в житловому фонді, затвердженого наказом Державного комітету України по питаннях житлово-комунального господарства № 60 від 25.04.03., виконавцем житлово-комунальних послуг може бути суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг, і який може забезпечити виконання зобов'язань, визначених в ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою визначено, що виконавець зобов'язаний здійснювати контроль за технічним станом; інженерного устаткування будинків, квартир, приміщень; своєчасно проводити підготовку житлового будинку і його технічного устаткування до експлуатації в осінньо-зимовий період; містити в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування і ремонт внутрішньо-будинкових мереж, приймати заходи по ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг в строк, встановлений договором або законодавством та ін.

Як зазначив позивач, та не заперечив відповідач, останній є користувачем нежитлового приміщення за адресою м. Київ, вул. Академіка Щусєва, 12-А, н.п. №1А, та споживає комунальні послуги, які надає виконавець комунальних послуг КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що, у період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р. відбулось фактичне споживання комунальних послуг, що підтверджується табуляграмами, наданими виробниками послуг, однак відповідачем не виконано свої зобов'язання по оплаті комунальних послуг

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо укладення договору на надання комунальних послуг, оскільки позивачем було надіслано відповідачу договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води водовідведення та неодноразово відповідачу надсилалось запрошення на укладення договору, проте відповідач договір не підписав, при цьому відмови від споживання комунальних послуг або претензій щодо якості таких послуг від відповідача не надходило.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, що у загальній сумі складає 92 025,27 грн.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 01.11.2007р. між комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Сирець» Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - ЖЕК «Сирець») та відповідачем було укладено договір № 145 про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників, за умовами п.1.1 якого ЖЕК «Сирець» здійснює нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті відповідачем комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення, тощо) в обсягах та за тарифами, визначеними в додатку № 1 до договору.

Відповідно до п. 5.1 договору, цей договір діє з моменту укладення по 31.10.2010р. У разі закінчення дії договору і відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відтак, за відсутності заяв сторін про припинення вказаного договору, термін його дії був продовжений до 31.10.2013р.

До того ж, зі сторони виконавця послуг договір № 145 від 01.11.2007р. укладений Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у місті Києві ради (з якого перейменований позивач з 22.09.2011р.) в особі комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Сирець» Шевченківської районної у м. Києві ради

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 79 988,35 грн. за надані комунальні послуги за період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р.

Отже, у спірний період був чинним договір № 145 від 01.11.2007р., що спростовує твердження позивача про відсутність між позивачем та відповідачем укладеного договору н постачання комунальних послуг та ухилення відповідача від обов'язку укладення такого договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р., за який позивачем заявлено до стягнення 79 988,35 грн. заборгованості, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо споживання комунальних послуг за адресою м. Київ, вул. Академіка Щусєва, 12-А, н.п. №1А регулюються договором № 145 від 01.11.2007р.

Так, судом витребовувались від позивача докази отримання відповідачем від позивача комунальних послу на пред'явлену до стягнення суму за спірний період.

Проте, позивачем не було подано жодних доказів (первинної документації) на підтвердження надання відповідачу позивачем комунальних послуг на суму 79 988,35 грн. за період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Подані позивачем табуляграми не приймаються судом як належний доказ надання послуг, оскільки в них відсутнє будь-яке посилання на те, що послуги з опалення, гарячого та холодного водопостачання були надані саме відповідачу, оскільки за особовий рахунок №8252009 присвоєний також і УВД Шевченківського району, яке є суміжним користувачем нежитлового приміщення. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано, як і доказів, що відповідач є єдиним користувачем нежитлових приміщень по вул. Щусєва, 12-А в місті Києві.

Крім того, подані позивачем табуляграми не затверджені підписом повноважного представника виробника комунальних послуг. До того ж, дані щодо обсягу споживання комунальних послуг, що зазначені в табуляграмах, не відповідають даним, вказаних у розрахунку заборгованості позивача, доданого до позову.

Додані до позовної заяви рахунки на оплату послуг за договором № 145 від 01.11.2007р. не приймаються судом до уваги, оскільки виставлені на оплату послуг, наданих у 2010-2011 роках, при цьому сформовані позивачем на підставі договору доручення № 1 від 01.02.2012р., що свідчить про формування таких рахунків не в період, за який нараховується заборгованість до стягнення.

На вимогу суду надати докази виставлення рахунків на оплату спожитих комунальних послуг позивачем суду не надано інших рахунків, ніж зазначені вище.

Також, позивачем не надано належних доказів надсилання відповідачу рахунків на оплату послуг за період з 21.10.2010р. по 30.09.2013р., як то фіскальний чек поштової установи. Подані позивачем відомості на просту письмову кореспонденцію за 11.07.2014р., 22.10.2014р., 04.05.2012р., 08.07.2015р. не приймаються судом як доказ направлення рахунків на оплату послуг, наданих у 2010-2011 роках, також з таких відомостей неможливо встановити адресата, якому скерована кореспонденція.

Водночас, умовами пп. 2.1.2. договору № 145 від 01.11.2007р. передбачено, що сторона-1 (комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора «Сирець» Шевченківської районної у м. Києві ради) зобов'язується в 3-х денний термін, з моменту надходження від виробників послуг розрахунків, надати власнику або орендарю платіжне доручення (квитанцію) на суму сплати спожитих комунальних послуг.

До матеріалів справи не надано доказів виконання вказаних умов договору позивачем або його уповноваженою особою. При цьому, відповідач під час розгляду справи заперечував факт отримання комунальних послуг у спірний період в обсязі визначеним позивачем.

Акти звірки взаєморозрахунків, підписані повноважним представником відповідача в матеріалах справи також відсутні.

Крім того, суд відхиляє твердження позивача про передачу ЖЕК «Сирець» позивачу заборгованості відповідача за комунальні послуги станом на 01.10.2010р. у сумі 18 195,61 грн. та передачу первинної документації, у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки в матеріалах справи наявний лише зведений перелік сальдо станом на 01.10.2010р., складений ЖЕК «Сирець», що не підтверджує факту передачі первинної документації та вимоги на стягнення заборгованості в сумі 18 195,61 грн. позивачу.

Суд критично ставиться до позиції позивача, що факт користування відповідачем комунальними послугами засвідчується існуванням договірних відносин між позивачем та відповідачем, з огляду на що, у відповідача виникли обов'язки оплачувати житлово-комунальні послуги. Суд звертає увагу позивача, що обов'язок по оплаті комунальних послуг має прямий причинно-наслідковий зв'язок з фактом надання таких послуг.

З огляду на все викладене вище в сукупності суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті комунальні послуги у сумі 79 988,35 грн. за недоведеністю.

Оскільки вимоги про стягнення 7553,91 грн. - інфляційних втрат, 4483,63 грн. - 3% річних є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, в задоволенні якої судом відмовлено, в суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Отже, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 21 ГПК України встановлено, що позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення саме відповідачем законних та охоронюваних інтересів позивача, а саме, наявність у відповідача обов'язку сплачувати позивачу грошові кошти за спожиті комунальні послуги.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.). Відтак, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.11.2015р.

Суддя А.І. Привалов