ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.11.2015 Справа № 920/1509/15

Господарський суд Сумської області, у складі судді Моїсеєнко В.М., при секретарі судового засідання Сорока Л.М., розглянувши матеріали справи № 920/1509/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп», м. Суми

до відповідача: Приватної комерційно-технологічної фірми «Екотех», м.Суми

Про стягнення 66290,86 грн.

представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: директор ОСОБА_1

Суть спору: позивач в своїй позовній заяві № 284 від 14.09.2015р. просить суд стягнути з відповідача на свою користь 56290,86 грн. понесених збитків, 10000,00 грн. моральної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору.

Відповідач подав заяву від 02.10.20145р. № 1003 про колегіальний розгляд справи , в якій просить суд розглядати дану справу колегіально.

Суд залишив зазначену заяву відповідача без задоволення , оскільки доказів в обґрунтування заяви про колегіальний розгляд справи відповідач суду не надав.

Відповідач подав відзив від 05.10.2015р.№ 1015 на позовну заяву , в якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що відповідач виконав всі вимоги , зазначені в договорі № 1 та додатку № 1 до договору № 1 від 01.09.2013р., матеріальна та моральна шкода нанесена позивачем самим собі внаслідок власної бездіяльності.

Ухвалами суду від 12.10.2015р. та від 22.10.2015р. розгляд даної справи відкладався , позивач був зобовязаний подати письмові пояснення по справі стосовно викладених у відзиві заперечень відповідача проти позову, а також подати належним чином завірену копію рішення господарського суду Сумської області по справі № 920/696/13.

Позивач не виконав вимог суду, викладених в ухвалах від 12.10.2015р. та від 22.10.2015р., в судове засідання 16.11.2015р. його представник не зявився, про причини нез'явлення суд не повідомив, будь-яких пояснень чи заперечень суду не надав, тому згідно вимог ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача , всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

09.02.2013 року сторони уклали між собою договір № 1 про відступлення права вимоги та додаток № 1 до нього. Згідно пункту 1.1 договору № 1, відповідач зобовязався передати у власність позивачу право вимоги до ТОВ СПОЖ (далі боржника) за договором б/н від 01.03.2002 року та договором б/н від 01.07.2005р. у сумі 402271,40 грн., а позивач зобовязався прийняти на себе це право вимоги і стати новим кредитором по відношенню до боржника за договорами.

Згідно пункту 2.1 договору №1, за здійснення відступлення права вимоги позивач сплачує відповідачеві винагороду у розмірі 20100,00 грн.

Відповідач зобовязався передати позивачеві усі необхідні документи (згідно додатку № 1): оригінали документів за 2006, 2007, 2008, 2009 роки у постійне користування (пункт 3.1.2 договору №1).

Згідно пункту 3.1.4 договору № 1, відповідач (первісний кредитор) відповідає перед позивачем (новим кредитором) за недійсність переданої йому вимоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на статті 230, 519 та 611 Цивільного кодексу України.

Позивач вважає, що при укладенні 09.02.2013 року між сторонами договору № 1 про відступлення права вимоги та додатку № 1до нього відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 3.1.4 договору № 1. додатку № 1 до нього та статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобовязанні (відповідач) відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, а згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач посилається на те, що у справі № 920/696/13 за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю СПОЖ (боржника за договорами б/н від 01.03.2002р. та від 01.07.2005р. про стягнення 402271,40 грн. господарським судом Сумської області встановлено, що надані позивачем первинні документи, зокрема, картки розрахунків та акти виконаних робіт не є належними доказами виникнення заборгованості боржника перед відповідачем та третьою особою , а відтак і перед позивачем, оскільки зазначені документи не містять взаємозвязку між договорами б/н від 01.03.2002 року , від 01.07.2005р. та від 01.04.2006р., додатковою угодою № 1 від 28.04.2006р. і конкретно не відображають виконання робіт по цих договорах.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає рішення суду від 11.06.2013р. у справі № 920/696/13 доказом навмисного введення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні сторонами договору № 1 та додатку № 1 до нього.

За відступлене за договором № 1 право вимоги до ТОВ СПОЖ у сумі 402271,40 грн. позивач сплатив відповідачеві винагороду в розмірі 20100,00 грн., яку вважає збитками, заподіяними йому відповідачем.

Крім того, при зверненні з позовною заявою про стягнення з ТОВ СПОЖ 402271,40 грн. заборгованості до господарського суду Сумської області у справі № 920/696/13 позивач сплатив у доход держбюджету 8045,43 грн. судового збору, що також вважає збитками, заподіяними йому відповідачем, навмисним введенням його в оману при укладенні договору № 1 та додатку № 1 до нього..

Оскільки, згідно частини другої статті 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, то позивач вважає, що йому відповідач зобовязаний відшкодувати вищезгадані збитки у повному розмірі, тобто в сумі 56290,86 грн. (20100,00 грн. винагороди .х 2 = 40200,00 грн. , ( 8045,43 грн. судового збору х 2 =16090,86 грн.) , а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000,00 грн.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить суд відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог повністю, оскільки вважає позовну заяву безпідставною.

Як свідчать матеріали справи, відповідач на виконання пункту 3.1.2 договору № 1 передав позивачеві, згідно додатку № 1 до договору акту приймання-передачі від 09.02.2013р., оригінали наступних документів: договір б/н від 01.03.2002 року та договір б/н від 01.07.2005р. ; довідки про вартість виконаних відповідачем боржнику робіт за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; акти виконаних робіт за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; дефектні акти за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; відомості ресурсів за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; банківські виписки за 2006, 2007, 2008, 2009 роки.

У додатку № 1 до договору № 1 акті приймання-передачі від 09.02.2013р.(а.с. 13) зазначено, що відповідач передає, а позивач приймає оригінали вищезазначених документів. Зазначений акт від 09.02.2013р. приймання-передачі підписаний сторонами і скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень чи претензій щодо кількості, якості, відповідності переданих та прийнятих документів умовам договору № 1.

Таким чином, відповідач 09.02.2013 року належним чином виконав свої зобовязання за договором № 1 перед позивачем, передавши позивачеві усі необхідні документи (згідно додатку № 1 до договору № 1) без будь-яких зауважень чи претензій зі сторони позивача.

У свою чергу позивач 13.02.2013 року виконав свій обовязок, згідно пунктів 2.1 та 3.2.1 договору № 1 щодо сплати відповідачеві винагороди за відступлення права вимоги в розмірі 20100,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 350 від 13.02.2013 року, одержаного та проведеного банком 14.02.2013 року (а.с. 18).

Стверджуючи, що відповідач, як сторона договору № 1, навмисно ввів його в оману при укладенні договору № 1, позивач не навів у своїй позовній заяві та не надав суду жодного належного доказу, що свідчив би про навмисне введення його відповідачем в оману при укладенні договору № 1.

Згідно частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Позивач не надав суду доказів визнання договору № 1 судом недійсним внаслідок навмисного введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, і у позові, що розглядається у даній справі, не висуває вимоги щодо визнання згаданого договору недійсним.

Поряд з цим, позивач безпідставно просить суд застосувати наслідки вчинення правочину під впливом обману, передбачені частиною другою статті 230 Цивільного кодексу України.

Позивач безпідставно та необґрунтовано вважає, що рішення суду у справі № 920/696/13 за його позовом до ТОВ Сумське підприємство обслуговування житла; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватна комерційно-технологічна фірма «Екотех», про стягнення 402271,40 грн., яким йому відмовлено в задоволенні позову, є доказом навмисного введення його відповідачем в оману при укладенні договору № 1 щодо обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається зі змісту рішення суду у справі № 920/696/13, позивачеві було відмовлено в задоволенні позову, оскільки відповідно до ст.517 ЦК України, яка визначає, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Договір № 1 від 09.02.2013 року про відступлення права вимоги, викладений сторонами як договір купівлі-продажу, оскільки ПКТФ Екотех виступає в якості продавця, який зобовязується передати у власність покупцю (ТОВ Брокінвестгруп) право вимоги до ТОВ Сумське підприємство обслуговування житла.

Крім того, підставою для відмови позивачеві у позові у справі № 920/696/13 було те, що договори купівлі-продажу та відступлення права вимоги є різними договорами за своєю правовою природою, і відступлення права вимоги не може виражатись у формі договору купівлі-продажу і навпаки, оскільки це суперечить вимогам Цивільного кодексу України.

Той факт, що позивач не довів у суді у справі № 920/696/13 правомірність та обґрунтованість своїх позовних вимог до ТОВ Сумське підприємство обслуговування житла»; третя особа Приватна комерційно-технологічна фірма «Екотех», не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що до нього перейшло право вимоги до ТОВ «Сумське підприємство обслуговування житла» не є доказом навмисного введення відповідачем позивача в оману при укладенні договору № 1 щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 названого Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, безпідставними та необґрунтованими є позовні вимоги позивача у даній справі щодо стягнення з відповідача 56290,86 грн. збитків та 10000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі покладаються на позивача у звязку з відмовою в задоволенні його позову повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.11.2015р.

Суддя ОСОБА_2