ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Справа № 917/449/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області
на рішення постанову Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015
у справі№ 917/449/15 Господарського суду Полтавської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації"
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області
простягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача: Звягольський М.В., керівник

Таран Д.П., ордер від 01.10.2015 № 081397

відповідача: Сердіченко С.А., дов. від 22.07.2015 № 05-01-13

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про стягнення 3231834,53 грн. заборгованості за договором про закупівлю товарів, робіт або послуг за державні кошти від 21.08.2013 № 43, в тому числі: 2026680 грн. основного боргу, 522230,31 грн. пені, 100153,7 грн. штрафу та 582770,52 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 у справі № 917/449/15 (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено частково; стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" 135800,00 грн. основного боргу, 715,50 грн. пені, 100153,70 грн. штрафу, 61935,18 грн. інфляційних та 5972,09 грн. витрат по сплаті судового збору; припинено провадження у справі в частині стягнення 896200,00 грн. основного боргу; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Ільїн О.В., судді Бондаренко В.П., Черленяк М.І.) рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 у справі № 917/449/15 скасовано у частині відмови у стягненні пені у сумі 521514,81 грн. та інфляційних у сумі 520835,34 грн.

У цій частині прийнято нове рішення, яким позов задоволено та стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" пеню у сумі 521514,81 грн. та інфляційні у сумі 520835,34 грн.

В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 по справі № 917/449/15 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 та рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано той факт, що 30.04.2015 відповідачем було погашено кредиторську заборгованість у повному обсязі, в тому числі і 135800,00 грн., що були стягнуті рішенням суду першої інстанції, у зв'язку із чим відсутній предмет спору та підстави нарахування штрафних санкцій та інфляційних втрат. Крім цього, скаржник вказує на те, що ним були вчинені всі дії та подано всі необхідні документи до казначейської служби для здійснення сплати боргу.

19.10.2015 до Вищого господарського суду України надійшла касаційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 та рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 у справі № 917/449/15, вдруге подана скаржником через апеляційний господарський суд, зміст та вимоги якої ідентичні викладеним в раніше поданій касаційній скарзі.

Вказана касаційна скарга прийнята судом до спільного розгляду з раніше поданою касаційною скаргою.

До Вищого господарського суду України надійшли відзиви та письмові пояснення (заперечення) Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" на касаційну скаргу, в яких позивач просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Сторони згідно з приписами статті 111-4 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області укладено Договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 43 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач в строк до 31.12.2013 зобов'язався поставити відповідачу товар на загальну суму 3084605,00 грн. зазначений в Державному класифікаторі ДК 016-2010 за кодом 26.20.1 - "Машини обчислювальні, частини та приладдя до них", а відповідач, у відповідності з п. 1.1, 3.1, 4.1 Договору, зобов'язався прийняти і оплатити зазначений товар.

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав у повному обсязі, здійснивши відповідачу поставку товару на загальну суму 3084605,00 грн.

Як передбачено п. 6.1.1 Договору замовник (відповідач) зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Згідно із п. 4.1 Договору розрахунок повинен бути здійснений, зокрема, після пред'явлення Кредитором рахунку на оплату; після підписання сторонами акту приймання-передачі (видаткових накладних); або попередньої оплати; або поетапної оплати Замовником поставленого товару.

Дослідивши обставини дати виставлення позивачем відповідних рахунків, дати здійснення поставки товару та підписання видаткових накладних про прийняття товару, останні з яких датовані 08.11.2013, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач повинен був виконати своє зобов'язання щодо повної оплати товару з наступного дня після відповідної події (поставки товару) - 09.11.2013.

Так, суди попередніх інстанцій з'ясували, що відповідач у строк до 08.11.2013 частково виконав свої зобов'язання щодо оплати товару, сплативши 112020,00 грн. (30.09.2013 та 02.10.2013). Крім цього, протягом вересня 2013 - серпня 2014 відповідач частково сплатив заборгованість по Договору у розмірі 1057925,00 грн., а саме: 30.09.2013 - 98000,00 грн.; 02.10.2013 - 14020,00 грн.; 07.03.2014 - 293440,00 грн.; 29.05.2014 - 283325,00 грн.; 30.05.2014 - 260972,00 грн.; 13.08.2014 - 10168,00 грн.; 29.08.2014 - 98000,00 грн.

Невиконання відповідачем належним чином зобов'язань по оплаті поставленого товару стало підставою звернення позивача із позовом у цій справі про стягнення заборгованості станом на 27.01.2015 у розмірі 2026680,00 грн., а також 522230,31 грн. пені, 100153,7 грн. штрафу та 582770,52 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання.

Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено поставку товару відповідачу на лише суму 2089925,00 грн. і з урахуванням здійснених відповідачем оплат, а також сплати під час розгляду справи заборгованості у розмірі 896200,00 грн., до стягнення з відповідача підлягає сума боргу за поставлений товар у розмірі 135800,00 грн.

При цьому, встановивши, що в ході розгляду справи відповідач сплатив заборгованість у розмірі 896200,00 грн., суд першої інстанції правомірно відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України припинив провадження у справі у цій частині.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, встановив, що на виконання умов спірного Договору відповідач повністю виконав свої зобов'язання та сплатив залишок основного боргу в розмірі 1130480 грн., що підтверджується наданими платіжними дорученнями та актом звірки, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості.

Враховуючи, що повне погашення заборгованості на суму 1130480,00 грн. відбулося 30.04.2015, тобто після прийняття рішення судом першої інстанції, і ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що апеляційний господарський суд правомірно залишив в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача суми пені, штрафу та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із п. 7.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотків вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості, та здійснивши перерахунок в межах періоду, заявленого позивачем (09.11.2013 - 09.05.2014) щодо кожної поставки окремо дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 715,50 грн. пені та 100153,70 грн. штрафу. Також суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 61935,18 грн. інфляційних за період з 09.11.2013 по 09.05.2014.

Суд апеляційної інстанції, керуючись приписами ст.ст. 549, 625, 627 Цивільного кодексу України дійшов висновку, що стягненню підлягає частина, в якій неправомірно відмовлено позивачу у стягненні, а саме: 521514,81 грн. пені та 520835,34 грн. інфляційних збитків, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені у сумі 521514,81 грн. та інфляційних у сумі 520835,34 грн. та прийняв в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як визначено ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4, 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 7.3. Договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотків вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості

Разом з тим, відповідно до приписів ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, встановлений за згодою сторін, не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що не було враховано судами попередніх інстанцій при вирішення питання про стягнення з відповідача пені.

Посилання як позивача, так і судів попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції вважає безпідставним, оскільки застосування до боржника штрафних санкцій, визначених вказаною нормою можливо за прострочення виконання негрошового зобов'язання (відповідна правова позиція щодо застосування абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14).

Також відповідно до висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові від 21.10.2015 у справі 6-2003цс15, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно із ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір та стягуючи з відповідача суми пені і штрафу за порушення зобов'язань за Договором, суди попередніх інстанцій не з'ясували суті порушень, допущених відповідачем, і не визначились із тим, чи встановлено договором пеню і штрафу одне й те саме порушення, пославшись лише на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, яка, як вказувалось вище, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін.

За таких обставин, рішення та постанова в частині вирішення спору про стягнення з відповідача штрафу і пені не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки, в порушення вимог ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, прийняті без повного та всебічного з'ясування всіх суттєвих обставин справи та оцінки доказів, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції, за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийняті у справі рішення суду першої інстанції в частині стягнення 715,50 грн. пені та 100153,70 грн. штрафу і постанова апеляційного господарського суду в частині стягнення пені у сумі 521514,81 грн. не відповідають нормам чинного законодавства і тому підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну юридичну оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Відповідно до статті 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення 3231834,53 грн., сплативши судовий збір у розмірі 64636,69 грн.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" у редакції на дату подання касаційної скарги, ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, розмір судового збору, що підлягав сплаті скаржником за подання касаційної скарги становить 77564,03 грн.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.10.2015 надано Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Полтавській області відстрочку у сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

02.11.2015 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області на виконання ухвали Вищого господарського суду України від 19.10.2015 надано платіжне доручення № 1707 від 28.10.2015 про сплату судового збору за подання касаційної скарги на суму 1378,00 грн., тобто у розмірі, меншому, ніж встановлено законодавством.

За таких обставин недоплачений відповідачем судовий збір у сумі 76186,03 грн. підлягає стягненню з відповідача в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 у справі № 917/449/15 в частині стягнення пені та штрафу скасувати.

Справу № 917/449/15 в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 у справі № 917/449/15 залишити без змін.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 76186,03 грн.

Доручити Господарському суду Полтавської області видати наказ.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Л. Гольцова

Т. Козир