РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25462/15 17.11.15 р.

За позовом Диканського комбінату комунальних підприємств

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит"

про стягнення 117 152,00 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Диканський комбінат комунальних підприємств звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" про стягнення 117 152,00 грн..

Ухвалою суду від 29.09.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.10.2015 р.

22.10.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшли документи на виконання вимог суду.

У судове засідання 22.10.2015 р. представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Жодних заяв, клопотань від відповідача через відділ діловодства суду не надходило.

Представник позивача в судовому засіданні 22.10.2015 р. надала для огляду суду оригінали документів, копії яких додано до позовної заяви, та подала клопотання про продовження строку вирішення спору у справі.

Ухвалою від 22.10.2015 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 17.11.2015 р.

13.11.2015 р. від позивача надійшли повідомлення по справі.

16.11.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 17.11.2015 р. представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

У судовому засіданні 17.11.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.11.2011 р. між Диканським комбінатом комунальних підприємств (надалі - позивач, Клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (надалі - відповідач, Банк) укладено договір № 1128 на розрахунково-касове обслуговування (надалі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору визначено, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 0 (надалі - Рахунок) та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно Тарифів Банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. п. 2.1. - 2.3. Договору, Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Рахунку в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання Банком грошових коштів з Рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України. Накладення арешту на Рахунок або припинення операцій за ним, що обмежує право Клієнта на розпорядження коштами, можливе тільки у випадках, встановлених чинним законодавством України.

Пунктом 3.2.1. Договору встановлено, що Клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на Рахунку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України.

За умовами п. п. 3.3.2., 3.3.3. Договору, Банк зобов'язується: вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунку та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між Банком і Клієнтом; здійснювати розрахунково-касове обслуговування Рахунку у визначений час з 9:00 до 16:00 крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до п. 8.4. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Пунктом 1.21 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що операційний день - це частина робочого дня банку або іншої установи - учасника платіжної системи, протягом якої приймаються від клієнтів документи на переказ і документи на відкликання та можна, за наявності технічної можливості, здійснити їх обробку, передачу та виконання. Тривалість операційного дня встановлюється банком або іншою установою - учасником платіжної системи самостійно та закріплюється в їх внутрішніх нормативних актах;

За приписами п. 21.1. ст. 21., ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу проводиться, зокрема, шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Ініціювання переказу здійснюється за платіжним дорученням.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За твердженнями позивача, не спростованими жодним чином відповідачем, останній починаючи з лютого 2015 р., не виконує свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів позивача за пред'явленими платіжними дорученнями.

03.03.2015 р. на адресу Банку позивачем було направлено претензію № 1 на суму 137626,65 грн. з вимогою виконання платіжних доручень.

22.05.2015 р. на адресу Банку було повторно направлено претензію № 2 на суму 112000,00 грн. з вимогою виконати платіжні доручення, проте дана претензія залишилась без виконання та відповіді.

Станом на 14.07.2015 р. на рахунку позивача залишок грошових коштів становив 112436,74 грн.

29.07.2015 р. позивач подав до відділення Банку № 16, м. Полтава, платіжне доручення № 14 для здійснення переказу на суму 112000,00 грн., що підтверджується відміткою відділення Банку. Проте, вказане платіжне доручення залишене без виконання.

31.07.2015 р. на адресу Банку, в т.ч. і до відділення Банку № 161, м. Полтава, було надано лист з повідомленням про розірвання договору № 1128 про розрахунково-касове обслуговування від 25.11.2011 р., додаткову угоду про розірвання договору № 1128 про розрахунково-касове обслуговування від 25.11.2011 р. та заяву про закриття Рахунку із зазначенням реквізитів для перерахування залишку коштів на Рахунку.

Проте, станом на час розгляду справи відповідач жодних дій з закриття рахунку та повернення грошових коштів позивача не вчинив.

Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 8.4. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 20.5., 20.6. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 492 передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття рахунку. За наявності коштів на рахунку банк здійснює завершальні операції за рахунком (з виконанням платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів на підставі платіжного доручення на інший рахунок клієнта, зазначений у заяві, тощо). Датою закриття рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. У день закриття рахунку банк зобов'язаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

При цьому, доказів закриття рахунку позивача станом на час розгляду даної справи суду не надано.

За розрахунком позивача, перевіреним судом та не спростованим у встановленому порядку відповідачем, останньому за неналежне виконання зобов'язань за Договором нараховано пеню у розмірі 5 152,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 171 від 17.09.2015 р. на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 р. № 612, запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію відповідача.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що станом на час виникнення у відповідача зобов'язань щодо сплати на користь позивача грошових коштів, в установі відповідача тимчасова адміністрація запроваджена не була, відтак, суд вважає, що жодних перешкод для виконання останнім власних договірних зобов'язань не існувало.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

За правилами ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Пунктом 1 частини 5 статті 36 вищезазначеного Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (п. 1 ч. 6 вказаної статті).

Закон України «Про банки та банківську діяльність» визначає правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків, забезпечує захист законних інтересів вкладників і клієнтів банків, як то встановлено статтею 1 вказаного Закону. Клієнтами банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку (статті 2 вказаного Закону). Банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність).

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Враховуючи обставини даної справи та те, що обов'язок відповідача щодо сплати позивачу грошових коштів виник до моменту запровадження в установі відповідача тимчасової адміністрації, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічну позицію з даного приводу Вищий господарський суд України висловив у постанові від 17.11.2014 р. у справі № 910/2951/14.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач тверджень та доводів позивача у встановленому законом порядку не спростував.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (04050, м. Київ, вул. Артема, буд. 60; ) на користь Диканського комбінату комунальних підприємств (38500, Полтавська обл., смт. Диканька, вул. Гоголя, 2; ) грошові кошти у розмірі 112 000 (сто дванадцять тисяч) грн. 00 коп., 5 152 (п'ять тисяч сто п'ятдесят дві) грн. 00 коп. пені та 1 757 (одну тисячу сімсот п'ятдесят сім) грн. 28 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна