ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа № 922/4576/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №8 від 12.05.2015р.)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 624/22 від 09.09.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС (вх. № 4812Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22.09.2015р. по справі №922/4576/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Грандбуд Україна, м. Харків

до Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, м. Комсомольське

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.09.2015р. у справі № 922/4576/15 (суддя Присяжнюк О.О.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Грандбуд Україна заборгованість за виконані роботи у розмірі 1498082,14 грн., 3% річних у розмірі 25487,91 грн., 542305,69 грн. інфляційних втрат та 41318,00 гривень судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду в частині стягнення інфляційних втрат, зокрема, за липень 2015р., не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2015р. у справі №922/4576/15 в частині нарахування та стягнення інфляційних втрат у розмірі 5992,32 грн., та прийняти нове рішення у цій частині, у якому відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 5992,32 грн. Відповідач також просить стягнути судові витрати пропорційно заявленим вимогам.

Свою скаргу апелянт обґрунтовує. зокрема тим, що господарський суд Харківської області не перевірив належним чином розрахунок заявлених інфляційних втрат, який наданий позивачем, не врахував, що у липні 2015 року мала місце дефляція, яка повинна враховуватись при підрахунку інфляційних втрат, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

До того ж, апелянт також заперечує проти відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої повязаної з цією справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.10.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.11.2015р., у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

06.11.2015р. від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 15081).

10.11.2015р. у звязку з відпусткою судді Шевель О.В., розпорядженням Секретаря другої судової палати для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про судове рішення від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги з початку.

В судовому засіданні 10.11.2015р. оголошено перерву до 19.11.2015 р. до 09-30 год. та запропоновано, зокрема, позивачу - надати розрахунок інфляційних втрат з урахуванням вимог чинного законодавства та фактичних індексів інфляції за весь період прострочення заборгованості; відповідачу - надати контррозрахунок інфляційних втрат з урахуванням вимог чинного законодавства та фактичних індексів інфляції за весь період прострочення заборгованості.

12.11.2015р. від відповідача надійшов розрахунок суми інфляційних втрат (контррозрахунок) ( вх.№15309).

18.11.2015р. від позивача надійшли пояснення щодо розрахунку інфляційних втрат (вх.№ 15612).

В судовому засіданні 19.11.2015р. сторони підтримали свої вимоги. Представник відповідача просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині нарахування та стягнення інфляційних втрат у розмірі 5992,32 грн., та прийняти нове рішення у цій частині, у якому відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 5992,32 грн. Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін. При цьому, представник позивача наголосила, що при розрахунку інфляційних втрат було допущено математичну помилку. При правильному розрахунку, інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача у розмірі 588746,28 грн. Однак, враховуючи, що технічна помилка позивача не призвела до стягнення з відповідача зайвих сум, позивач звернувся з вимогою про стягнення інфляційних втрат у меншому розмірі, а саме: 542305,69 грн., тобто скористався своїм законним правом.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за договором на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання від 28.07.2014р. №16/396, включаючи основну заборгованість у розмірі 1498082,14 грн., 3% річних у розмірі 25487,91 грн. та інфляційні втрати у розмірі 542305,69 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.07.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Грандбудкраїна (Замовник) та Публічним акціонерним товариством Центренерго в особі Зміївської ТЕС (Замовник) укладено договір №16/396 на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання (надалі Договір), за умовами якого Виконавець зобов'язується у 2014 році виконати на свій ризик роботи зі свого матеріалу, що зазначені у Додатках № 1, 2 до цього Договору (надалі роботи), а Замовник - прийняти і оплатити роботи (п.п.1.1.).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, роботи, повинні бути виконані у строки, зазначені у Додатку № 1 до Договору. В разі відсутності в Додатку №1 строку виконання робіт, роботи виконуються протягом строку дії Договору.

Додатками до вказаного договору сторони визначили, зокрема у додатку №1 «Найменування, опис, робіт, ДК, ДСТУ: Капітальний ремонт з/д колії №9 (ДСТУ Б Д.1.1-1:2013)», додатком №2 «Договірна ціна №195».

Вартість робіт визначається на підставі твердого кошторису (договірна ціна № 195 додаток №2 до договору), який є невідємною частиною договору і складає 1 600000,00 грн. з урахуванням ПДВ (розд.3 договору).

Відповідно до пункту 4.1. договору розрахунки за договором проводяться в безготівковій формі у національній валюті України в порядку, передбаченому додатком № 1 до договору на підставі рахунку виконавця.

Відповідно до п.3 додатку № 1 до договору розрахунки з виконавцем за даним договором здійснюються замовником в наступному порядку: після підписання сторонами акту виконаних робіт по кожному етапу на протязі 45 днів, у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця.

Відповідно до пункту 11.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін, і діє протягом строку, зазначеному в додатку №1 до договору, а саме: до 31.12.2014 року, а в частині щодо взаємних розрахунків до повного виконання зобовязань сторонами.

Пунктом 5.4. договору сторони встановили, що здавання-прийняття виконаних робіт оформляється шляхом підписання сторонами двостороннього акту прийому-передачі виконаних робіт протягом 5 робочих днів із моменту одержання замовником повідомлення виконавця про готовність результатів робіт до приймання.

Згідно з пунктом 5.10. договору роботи за цим договором вважаються переданими замовнику з дати підписання сторонами відповідного акту прийому-передачі робіт без зауважень.

Відповідно до підпункту 6.3.1. пункту 6.3. договору замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за виконані роботи.

Виконання позивачем робіт за цим договором підтверджується Актом № 1 форми КБ-2в приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2014р. від 28.11.2014р. на суму 1498082,14 грн. а також Довідкою форми КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2014р. від 28.11.2014р. на суму 1498082,14грн.

Вказані документи підписані без будь-яких зауважень з боку Відповідача.

Листом відповідача від 14.07.2015р. №02/153 Зміївська ТЕС ПАТ Центренерго підтвердила приймання виконаних робіт за договором без будь-яких зауважень зі свого боку та зазначила, що не має жодних претензій до ТОВ ГРАНДБУДУКРАЇНА.

Таким чином, господарським судом першої інстанції правомірно встановлено факт виконання позивачем робіт за спірним договором.

Проте, відповідач свої зобовязання за договором щодо своєчасної і в повному обсязі оплати виконаних робіт не виконав, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем вартості виконаних робіт, що призвело до порушених прав позивача та звернення останнього до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, визнав встановленим факт виконання позивачем робіт за договором та їх прийняття відповідачем, а враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів належного виконання взятих на себе зобовязань щодо повної оплати відповідачем виконаних робіт, встановив наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача всієї суми заборгованості з урахуванням інфляційних та річних.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.3 ст.317 Господарського кодексу України господарські відносини у сфері матеріально-технічного забезпечення капітального будівництва регулюються відповідними договорами підряду, якщо інше не передбачено законодавством або договором сторін.

Відповідно до ч.2 ст.318 Господарського кодексу України договір підряду відповідно до цієї статті, укладається на будівництво, розширення, реконструкцію та перепрофілювання об'єктів; будівництво об'єктів з покладенням повністю або частково на підрядника виконання робіт з проектування, поставки обладнання, пусконалагоджувальних та інших робіт; виконання окремих комплексів будівельних, монтажних, спеціальних, проектно-конструкторських та інших робіт, пов'язаних з будівництвом об'єктів.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.875 Цивільного кодексу України, за договором будівельного підряду, підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Частиною 4 статті 879 Цивільного кодексу України встановлено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Так, згідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2005 року N668 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" за договором підряду підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик виконати та здати йому в установлений договором підряду строк закінчені роботи (об'єкт будівництва), а замовник зобов'язується надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), передати дозвільну документацію, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію (у разі, коли цей обов'язок повністю або частково не покладено на підрядника), прийняти від підрядника закінчені роботи (об'єкт будівництва) та оплатити їх.

Як вбачається з наведених вище норм чинного законодавства, договір підряду є оплатним і обов'язку підрядника виконати певну роботу відповідає обов'язок замовника цю роботу прийняти і оплатити.

У відповідності до ч.1 ст.854 Цивільного кодексу України, встановлено порядок оплати за договором підряду, а саме: якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Статтею 193 Господарського кодексу України зазначається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 цього кодексу не допускається одностороння відмова від зобовязання.

Стаття 526 передбачає виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Керуючись частиною 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦКУ).

Отже, враховуючи підписаний сторонами акт приймання виконаних робіт №1 від 28.11.2014р. (за формою КБ-2) без зауважень зі сторони відповідача, а також відсутність у матеріалах справи доказів сплати суми боргу за цим актами у повному обсязі, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правомірності заявленої до стягнення з відповідача за позовом суми боргу у розмірі 1498082,14 грн.

До того ж, представником відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначено, що він не заперечує проти суми основного боргу.

Як зазначалось, позивач просить стягнути суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

У відповідності до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахованої суми 3% річних, колегія суддів погоджується з заявленою позивачем до стягнення суми у розмірі 25487,91 грн., та вважає правомірним стягнення її з відповідача.

Що стосується розрахунку інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось, в позові позивачем заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 542305,69грн. за період з січня по липень 2015 року.

Відповідач в скарзі заперечує проти нарахування йому інфляційних втрат за липень 2015р. на суму 5992,32 грн., зазначаючи при цьому, що позивачем нараховані інфляційні втрати за липень 2015р. без урахування дефляції, яка мала місце у липні 2015р. (99%), що призвело до зайве нарахованої суми у розмірі 5992,32 грн.

Проте, представник позивача пояснив, що при розрахунку втрат від інфляції застосував за липень 2015р. індекс 100,4%, як і в попередньому місяці (червні), оскільки в липні 2015р. була дефляція.

В Рекомендаціях відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді справ, наданих Верховним Судом України 03.04.97 р.№ 62-97р., судам розяснено, що для визначення індексу за будь-який період, необхідно помісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, а потім, для визначення суму боргу з урахуванням індексу інфляції необхідно застосовувати математичну формулу наведену в Рекомендаціях.

Проте, при перевірці розрахунку позивача, колегією суддів встановлено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розрахована позивачем неправильно, без урахування Рекомендацій Верховного Суду України.

Отже, оскільки індекси інфляції у 2015 році складали: січень - 103,1%; лютий - 105,3%; березень 110,8%; квітень - 114,0%; травень - 102,2%; червень - 100,4%; липень - 99,0%, а загалом за цей період 1393,00%, то застосовуючи формулу наведену у Рекомендаціях Верховного Суду України, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна складати 2086828,42 грн., а інфляційні втрати 588746,28 грн.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав помилку та надав правильний розрахунок інфляційних втрат (вх.№ 15612). Проте, колегія суддів не може прийняти його до уваги, в силу приписів ч. 3 статті 101 ГПК України, та зазначає, що стягненню підлягає сума інфляційних втрат, що була заявлена позивачем до суду першої інстанції.

А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Що стосується заперечення апелянта щодо відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої повязаної з цією справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається, представником відповідача в суді першої інстанції заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої, повязаної з цією, справи №922/4728/15. Пов`язаність справи №922/4728/15 з даною справою відповідач обґрунтовує тим, що предметом розгляду справи №922/4728/15 є стягнення збитків, які виникли на підставі договорів на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання №16/396 від 28.07.2014р. та №16/219-1 від 18.04.2014р., тому вважає що ці справи повязані між собою складом сторін, предметами та підставами позовів.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, місцевий господарський суд встановив відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі, оскільки обставини встановлені судом у справі №922/4728/15 не можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі про стягнення заборгованості за належним чином виконані позивачем роботи за договором №16/396 від 28.07.2014 р.

З цим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно з п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 р. господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Отже, пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

На думку колегії суддів, обставини, які повинні встановлюватись судом у справі №922/4728/15 не можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі про стягнення заборгованості за належним чином виконані позивачем роботи за договором №16/396 від 28.07.2014р., оскільки завищення чи не завищення вартості робіт не спростовує факт виконання робіт за спірним договором та обовязку щодо їх сплати, тобто не звільняє сторін від їх прав і обовязків щодо виконання умов договору. До того ж, стягнення збитків, які виникли на підставі спірного договору не припиняє договірних відносин між сторонами за цим договором, та не позбавляє сторони від виконання своїх обовязків за цим договором.

Таким чином, наведені доводи апелянта в обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються нормами чинного законодавства. Інших підстав для скасування рішення місцевого господарського суду у даній справі в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи на підставі чого, рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2015р. у справі № 922/4576/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, м. Комсомольське залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2015р. по справі №922/4576/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 24.11.2015р.

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.