РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015Справа №910/20328/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група»

до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Вороніна М.І. - директор відповідно до наказу №20/к від 14.02.14 р.;

Брунь Ю.І. - представник, довіреність без номеру від 12.10.15 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» про зобов'язання здійснити переказ коштів за платіжними дорученнями та сплатити пеню за порушення строку виконання платіжних доручень.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині виконання платіжних доручень Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» №№99, 101 від 05.06.15 р. на перерахування коштів шляхом списання з рахунку позивача №01 грошових коштів в загальній сумі 4 722 011,33 грн. та перерахування їх на поточний рахунок №8700 в АТ «УкрСибБанк», МФО 351005. Крім того, за твердженнями позивача, у зв'язку з порушенням відповідачем строків виконання платіжних доручень з останнього належить до стягнення пеня, передбачена договором банківського рахунка №009-12/20469 від 18.10.12 р., що за розрахунками позивача становить 481 257,04 грн..

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.08.15 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/20328/15 та призначено справу до розгляду на 15.09.15 р..

Ухвалами господарського суду міста Києва від 15.09.15 р. та 08.10.15 р. розгляд справи відкладено на 08.10.15 р. та 15.10.15 р. відповідно.

В судові засідання 15.09.15 р., 08.10.15 р. та 15.10.15 р. з'явились уповноважений(-і) представник(-и) позивача.

Уповноважений представник відповідача в судові засідання 15.09.15 р., 08.10.15 р. та 15.10.15 р. не з'явився.

Копії ухвал господарського суду міста Києва від 10.08.15 р., від 15.09.15 р. та від 08.10.15 р., які направлялись відповідачу на адресу, вказану у позовній заяві, а саме: 03680, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 52/2, та яка співпадає з місцезнаходженням Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стосовно відповідача, вручено адресату, про що свідчать залучені до матеріалів справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №935, 026, 873.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.09.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва позивачем подано заяву б/н б/д про забезпечення позову, в якій останній просив суд вжити заходів по забезпеченню позову та накласти арешт на грошові кошти Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк», що обліковуються на рахунку №1 в Головному управлінні Національного банку України по місту Києву та Київській області, МФО 321024, а також на інших банківських рахунках Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк», які наразі Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» невідомі, накласти арешт на рухоме і нерухоме майно Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» і забороною відчужувати таке майно, на загальну суму 5 287 175,37 грн., в тому числі 74 907,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Заяву разом з доданими до неї документами судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.15 р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено частково та, з метою забезпечення позову до вирішення спору по суті та набрання рішенням у справі №910/20328/15 законної сили, накладено арешт на грошові кошти, які належать Публічному акціонерному товариству «Інтеграл-Банк» в межах суми позовних вимог в розмірі 4 722 011,33 грн. та 74 907,00 грн. судового збору, та знаходяться на будь-яких рахунках будь-яких банків, виявлених державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження; в задоволенні іншої частини заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» про вжиття заходів до забезпечення позову судом відмовлено.

Також, до початку судового засідання 15.09.15 р. представником позивача подано до господарського суду міста Києва супровідний лист б/н б/д разом з доданими до нього документами, зокрема: власне письмове підтвердження про те, що у проваджені господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору; клопотання б/н та б/д про здійснення фіксування судового процесу. Супровідний лист разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 15.09.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання без номеру від 15.09.15 р. про відкладення розгляду справи для надання останньому час для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки письмового відзиву на позов. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.09.15 р. представником позивача подано суду заяву без номеру та дати, в якій останній просив суд не здійснювати технічну фіксацію судового процесу по справі №911/20328/15 відповідно до поданого позивачем клопотання.

Заяву судом задоволено, у зв'язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

До початку судового засідання 08.10.15 р. позивачем подано до господарського суду міста Києва заяву про зменшення розміру позовних вимог б/н та б/д, в якій просив долучити зазначену заяву до матеріалів справи 910/20328/15, зменшити позовні вимоги та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» заборгованість в розмірі 481 257,04 грн. Заяву судом долучено до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 08.10.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва позивачем подано заяву б/н та б/д про зменшення розміру позовних вимог та про залишення без розгляду попередньо поданої заяви про зменшення позовних вимог, в якій просив долучити заяву до матеріалів справи 910/20328/15, зменшити позовні вимоги в частині зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» виконати платіжне доручення №99 від 05.06.15 р. на перерахування коштів шляхом списання з рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» до розміру 500 000,00 грн. та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» пеню в розмірі 50 958,00 грн. за порушення строків виконання платіжного доручення. Заяву судом долучено до матеріалів справи.

Окрім того представником позивача в судовому засіданні 15.10.15 р. подана заява б/н б/д про повернення судового збору в сумі 62060,84 грн. зв'язку зі зменшенням позивачем розміру позовних вимог до 550 958,09 грн.. Заява долучена судом до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з ч. 3 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Дослідивши в судовому засіданні 15.10.15 р. зміст позовної заяви та подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, судом розцінено останню як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині зобов'язання Публічне акціонерне товариство «Інтеграл-Банк» виконати платіжне доручення №99 від 05.06.15 р. на перерахування коштів шляхом списання з рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» до розміру 500 000,00 грн. та в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» пені до розміру 50 958,00 грн..

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 15.10.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 10.08.15 р., 15.09.15 р. та від 08.10.15 р. відповідачем суду не надані, позивачем - надані в повному обсязі.

Про поважні притичини неявки представника відповідача в судове засідання 15.10.15 р. суд не повідомлено.

Відповідно до п. 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача в судових засіданнях було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді не заявлено.

В судовому засіданні 15.10.15 р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судових засіданнях їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

18 жовтня 2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» (клієнт за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Інтеграл-Банк» (банк за договором, відповідач у справі) було укладено договір банківського рахунку №009-12/20469 (далі - Основний договір), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту рахунки та здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта.

Розділами 2 - 8 Основного договору сторонами визначено умови відкриття рахунку, форми та порядок розрахунків, права, обов'язки та відповідальність сторін, порядок внесення змін та розірвання договору тощо.

Договір укладено на невизначений термін і набуває чинності з дня його підписання сторонами (п. 8.1. Основного договору).

Крім того, з метою прискорення розрахунків та обміну інформацією сторони дійшли згоди, що клієнт доручає, а банк бере на себе забезпечення виконання умов розрахункового обслуговування клієнта з використанням системи «Мебіус-3х», 18 жовтня 2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» (клієнт за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Інтеграл-Банк» (банк за договором, відповідач у справі) було укладено договір №009-12/20469-6 про банківське обслуговування клієнта в режимі віддаленого доступу з використанням програмного комплексу «Мебіус-3х» (далі - Договір), відповідно до умов якого клієнт доручає банку виконувати платежі в межах залишку коштів на відкритому йому в банку рахунку згідно з дорученнями, що містяться в розрахункових документах, переданих у банку за допомогою системи «Мебіус-3х» і засвідчених електронно-цифровим підписом клієнта.

Судом встановлено, що укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами банківського рахунку, які підпадають під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Розрахунково-касове обслуговування клієнта здійснюється у відповідності з вимогами законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та умовами цього Договору.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (ст. 1071 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

За приписами ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказ.

Статтею 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 1.9 постанови №22 від 21.01.2004 р. Правління Національного банку України «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

За умовами Основного договору клієнт має право, зокрема: самостійно розпоряджатися коштами на своїх рахунках з дотриманням вимог законодавства України за винятком примусового списання коштів та їх арешту у випадках, передбачених законодавством України (п. 3.2.1. Основного договору); вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та отримання інших послуг, що надаються банком відповідно до тарифів (п. 3.2.4. Основного договору).

Згідно п. 3.3.2. Основного договору банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції відповідно до законів України, міжнародних правил, нормативно правових актів Національного банку України та внутрішньобанківських документів.

При цьому, п. 3.1.1. Основного договору зазначено, що банк має право не приймати до виконання і повернути клієнту з посиланням на порушення конкретних законів і нормативно-правових актів Національного банку України документів на переказ у разі оформлення їх клієнтом з порушенням вимог законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено представниками позивача в судових засіданнях, що відповідно до умов Основного договору та Договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» за допомогою програмного комплексу «Мебіус-3х» по рахунку №01 було направлено на виконання Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» платіжні доручення, а саме: №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн. та №101 від 101 на суму 4 222 011,33 грн., відповідно до яких перерахуванню підлягали грошові кошти в загальній сумі 4 722 011,33 грн. з вказаного рахунку позивача на рахунок №8700, в АТ «УкрСибБанк», МФО 351005, із зазначенням призначення платежу «перерахування власних коштів на поточний рахунок. Без ПДВ», що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень.

Заперечень щодо факту направлення позивачем Публічному акціонерному товариству «Інтеграл-Банк» вищезазначених платіжних доручень та отримання їх останнім суду не надано.

Як вбачається з наведених платіжних доручень розрахункові документи було прийнято Публічним акціонерним товариством «Інтеграл-Банк» до виконання.

Отже, факт надання позивачем платіжних документів відповідачу для здійснення за ними розрахункових операцій належним чином підтверджено матеріалами справи.

Судом встановлено з матеріалів справи та відповідачем не надано заперечень, що станом на момент звернення до банку із вищезазначеними платіжними дорученнями, зокрема, платіжним дорученням №99 від 05.06.15 р. на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» було достатньо грошових коштів для їх перерахування визначеному клієнтом отримувачу, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку по рахунку №01 за період з 01.06.15 р. по 05.08.15 р.

За змістом п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

В силу ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується, зокрема, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 1072 Цивільного кодексу України банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Згідно ч. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Статтею 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В свою чергу, позивач звернувся до відповідача із заявою №74/15 від 08.06.15 р. про розірвання договору банківського рахунка №009-12/20469 від 18.10.12 р. та закриття поточного рахунку юридичної особи, в якій, посилаючись на ст. 7.2 (а) та п. 20.1. ч. 1 ст. 20 постанови Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», просив закрити поточний рахунок №01 та виконати платіжне доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн., а залишок коштів в сумі 4 222 011,33 грн. перерахувати на рахунок №8700, відкритий у АТ «УкрСибБанк», МФО 351005. Зазначену заяву відповідач отримав 08.06.15 р., про що свідчить відтиск печатки Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» із зазначенням реєстраційного вхідного №2805 (копію заяви долучено до матеріалів справи).

Крім того, 11.06.15 р. позивач звернувся до відповідача з претензією №75/15 від 09.06.15 р., в якій просив Публічне акціонерне товариство «Інтеграл-Банк» здійснити переказ коштів, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» на підставі платіжних доручень №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн. та №101 від 05.06.15 р. на суму 4 222 011,33 грн., а також надати письмові пояснення щодо причини невиконання зобов'язань в порушення умов Основного договору та чинного законодавства України та повідомити дату, коли буде виконано зобов'язання (копії претензії та опису вкладення у цінний лист №9196 залучено до матеріалів справи).

Доказів задоволення вимог позивача та перерахування грошових коштів, зокрема, в розмірі 500 000,00 грн. за платіжним дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» №99 від 05.06.15 р. сторонами суду не надано.

Матеріали справи не містять доказів повернення позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» платіжного доручення №99 від 05.06.15 р. із зазначенням дати повернення та посиланням на статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками позивача в судовому засіданні свої зобов'язання щодо перерахування грошових коштів згідно наданих платіжних доручень, зокрема, платіжного доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн. у встановлений строк, всупереч умовам Основного договору відповідач не виконав, в результаті чого у Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі за наведеним Основним договором, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою щодо зобов'язання відповідача виконати платіжне доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн.

Згідно зі ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Як свідчать матеріали справи, на підставі постанови Правління Національного банку України №606 від 15.09.15 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №170 від 16.09.15 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Інтеграл-Банк».

Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві «Інтеграл-Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 16.09.15 р. до 15.12.15 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Андронову Олегу Борисовичу строком на три місяці з 16.09.15 р. по 15.12.15 р. включно.

Зазначена інформація також відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

За таких обставин, станом на момент вирішення спору по суті в банку відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Суд зазначає, що спеціальним Законом України, що визначає процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким врегульована процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Тому у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовані, зокрема, наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, в тому числі, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ч. 1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку; кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Частиною 1 статті 210 Господарського кодексу України визначено, що кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк (боржник), зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта (кредитора) про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Отже, враховуючи вище наведені положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодекс України зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритого у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що основним видом господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання.

За правилами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з вищенаведених положень Основного договору та приписів чинного законодавства судом встановлено, що на підставі укладеного між сторонами Основного договору у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання з розрахунково-касового обслуговування, а саме щодо виконання платіжного доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн.

Однак, у зв'язку з введенням у банку відповідача тимчасової адміністрації останній не виконав свої зобов'язання щодо виконання розпоряджень позивача та не здійснив перерахування коштів за наданими позивачем платіжними дорученнями.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога щодо виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним договором, а саме щодо виконання платіжного доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн., є саме вимогою кредитора банку, що на останнього, в свою чергу, поширюються обмеження встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому не можуть бути задоволені в зв'язку із запровадженням у Публічному акціонерному товаристві «Інтеграл-Банк» тимчасової адміністрації та початком процедури ліквідації останнього.

Аналогічна правова позиція суду викладена в постановах Вищого господарського суду України від 08.10.14 р. у справі №910/7221/14 та від 16.09.14 р. у справі №910/7157/14 та постановах Верховного Суду України від 25.03.15 р. у справі №3-24гс15 та від 22.04.15 р. у справі №363гс15.

Окрім того, суд звертає увагу, що метою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (ч. 2 ст. 1 Закону).

Виходячи зі суті та змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що останній направлений саме на забезпечення збереження активів та коштів у внутрішній системі банку після визнання його неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації.

Вказаним законом вводиться обмеження (частковий мораторій) щодо розпорядження грошовими коштами банку, за винятком витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності (оренда нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони) (ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Вказані заходи запроваджуються, з поміж іншого, задля відновлення платоспроможності банку шляхом продажу його інвестору або ліквідації, згідно плану врегулювання, та задоволення вимог вкладників та кредиторів у визначеній черговості (ст. 39, 52 Закону).

Отже, з аналізу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що останній спрямований на обмеження звичайної операційної діяльності банку, а виконання розпорядчих документів (платіжних доручень) Клієнтів за договорами, що не пов'язані із забезпеченням його господарської діяльності, не відповідає «правовій основі» даного законодавчого акту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» про зобов'язання виконати платіжне доручення №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн. з призначенням «Перерахування власних коштів на поточний рахунок. Без ПДВ» задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з ч. 4 ст. 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Таким чином, після початку процедури ліквідації банку (відповідач у справі), задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.15 р. у справі №3-24гс15, від 01.04.2015 у справі №3-25гс15 та від 01.04.15 р. у справі №3-34гс15.

Отже, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вимоги позивача та включені її до реєстру вимог кредиторів, позивач на підставі ч. 4 ст. 49 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

Щодо вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми пені за весь час прострочення виконання платіжного доручення позивача суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Щодо нарахування штрафних санкцій під час процедури ліквідації, як вже зазначалося вище, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 46 Закону припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Що стосується штрафних санкцій нарахованих до введення тимчасової адміністрації, то вимоги щодо їх нарахування відносяться до кредиторських вимог та можуть бути заявлені в порядку визначеному Законом.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію, строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. При цьому, задоволення вимог кредиторів здійснюється в порядку, передбаченому ст. 45 Закону, а саме: протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Статтею 52 вищезазначеного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в процесі ліквідаційної процедури банку визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість і порядок погашення вимог кредиторів, що унеможливлює індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-Банк» про стягнення 50 958,09 грн. пені за прострочення виконання платіжного доручення Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» №99 від 05.06.15 р. на суму 500 000,00 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, як зазначалось вище, ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.15 р. було задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, а саме, з метою забезпечення позову до вирішення спору по суті та набрання рішенням у даній справі законної сили, накладено арешт на грошові кошти, які належать Публічному акціонерному товариству «Інтеграл-Банк» в межах суми позовних вимог в розмірі 4 722 011,33 грн. та 74 907,00 грн. судового збору, та знаходяться на будь-яких рахунках будь-яких банків, виявлених державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження.

Статтею 68 Господарського процесуального кодексу України визначено, що питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група», а отже потреба у забезпеченні позову шляхом накладено арешт на грошові кошти, які належать Публічному акціонерному товариству «Інтеграл-Банк» в межах суми позовних вимог відпала, суд приходить до висновку про необхідність скасування раніше вжиті заходи до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З 01.11.2011 р. правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення такого збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

З урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог загальний розмір заявлених та прийнятих до розгляду позовних вимог становить 550 958,09 грн., 2% від цієї суми становить 11019,16 грн., тобто виходячи з розміру заявлених позовних вимог сума судового збору має становити 11019,16 грн..

При цьому судом встановлено, що позивачем при подачі позову до суду платіжним дорученням № 3172 від 05.08.15 р. сплачено 73080,00 грн. судового збору, отже переплата складає 62060,84 грн..

Згідно приписів статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Повернення надмірно сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до пункту 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається: - в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або - в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом), або - в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК). В усіх наведених випадках за необхідності відповідний процесуальний документ виготовляється у двох примірниках (оригіналах), один з яких залишається у матеріалах справи, а інший надсилається особі, яка сплатила судовий збір до Державного бюджету України.

За вказаних обставин суд вважає за необхідне повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська музична видавнича група» надлишково сплачену суму судового збору в розмірі 62060,84 грн..

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Скасувати заходи до забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.15 р. у справі №910/20328/15.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська музична видавнича група» (вул. Василенка, 7а, м. Київ, 03124, ) з Державного бюджету України суму 62060 (шістдесят дві тисячі шістдесят) грн. 84 коп. надмірно сплаченого судового збору, перерахованого згідно платіжного доручення № 3172 від 05.08.15р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/20328/15.

Дане рішення є підставою для повернення надмірно сплаченого судового збору з Державного бюджету України.

Для вирішення питання про повернення судового збору позивач має звернутись до органів Державної казначейської служби України.

Повний текст рішення складено та підписано 16 листопада 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон