ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року Справа № 910/8206/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А. Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 09.09.2015
у справі№ 910/8206/15-г Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес"
простягнення 73 622, 16 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаРусскіна О.В.
- - відповідачаКрасій Г.Д.

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес", в якій просило стягнути з відповідача на свою користь 73 622, 16 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2015 (суддя Мудрий С.М.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 (головуючий Гончаров С.А., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.) у даній справі в задоволенні позову відмовлено повністю. Судові рішення мотивовані доведеністю і обґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на касаційну скаргу Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнівес" заперечує проти доводів касатора і просить суд залишити його скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, 30.08.2012 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (банком; повіреним; позивачем у справі) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Юнівес" (страховою компанією; довірителем; відповідачем у справі) укладено договір, за умовами якого банк та страхова компанія, включаючи їх структурні підрозділи, з метою сприяння реалізації статутних задач, розширення спектру послуг у галузях страхової та банківської діяльності на взаємовигідних засадах домовились надати одна одній властиві для себе послуги та надавати організаційну допомогу та підтримку, здійснювати взаємні послуги, обмінюватися відповідною інформацією, брати участь у спільних практичних проектах і інших видах діяльності, що не суперечить чинному законодавству України.

Укладанням договору страхова компанія доручає, а банк на умовах, визначених в цьому договорі, приймає на себе зобов'язання здійснювати посередницьку діяльність у сфері страхування, а саме: інформувати своїх клієнтів щодо умов надання страхових послуг страховою компанією, а також виконувати інші дії, передбачені пунктом 2.1.1 цього договору. Посередницька діяльність може здійснюватись банком за наступними видами страхування:

- добровільне страхування наземного транспорту (Авто-КАСКО, транспорту, який було придбано третіми особами (клієнтами банку);

- добровільне страхування майна клієнта банку, яке є об'єктом застави/іпотеки у відповідності до договору застави / до іпотечного договору, укладеному між банком та його клієнтом;

- добровільне страхування фінансових ризиків (страхування ризиків несплати, або сплати не в повному обсязі, або сплати не у встановлений договором строк суми кредитів, отриманих клієнтами банку на придбання останніми товарів, робіт, послуг тощо);

- добровільне страхування клієнта від нещасного випадку;

- обов'язкове страхування майнових ризиків за договором про участь у фонді фінансування будівництва;

- обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В пунктах 4.1., 4.2., 4.6. договору сторони узгодили, що винагорода банку, встановлюється як певний відсоток від суми страхових платежів, сплачених страховій компанії страхувальниками за договорами страхування, укладеними за сприяння банку. Розмір винагороди банку визначається у додатку 1 до цього договору та включає в себе ПДВ. Виплата банку винагороди здійснюється на підставі акта наданих послуг, форма якого має відповідати додатку 2 до цього договору. Винагорода банку сплачується протягом 3 робочих днів після отримання від банку підписаного акта наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник через не підписання страховою компанією актів наданих послуг від 17.12.2014, від 28.01.2015 та від 20.02.2015 та у зв'язку з несплатою останньою винагороди за цими актами в розмірі 73 622, 16 грн.

Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову про стягнення винагороди у вказаному розмірі є достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 7.1, 7.2 договору про співпрацю передбачено, що останній вважається укладеним строком на 12 місяців і набирає чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 29 серпня 2013 року. Якщо до закінчення строку дії договору жодна із сторін не буде письмово вимагати його припинення (розірвання), даний договір, щоразу продовжує свою дію на 1 календарний рік, з обов'язковою пролонгацією дії банківського вкладу вказаного в пункті 1.3 даного договору, якщо сторони не встановлять інше.

В пункті 1.3 договору зазначено, що обов'язковою умовою співпраці сторін є укладення між сторонами протягом 15 банківських днів, з моменту підписання сторонами цього договору, договору банківського вкладу, за яким страхова компанія розмістить на вкладному (депозитному) рахунку, що буде відкритий банком, грошові кошти в розмірі 6 000 000, 00 грн. на строк 3 місяці.

У випадку невиконання страховою компанією умов пункту 1.3 та пункту 7.2 цього договору, даний договір достроково припиняє свою дію на наступний календарний день після спливу терміну, зазначеного в пункті 1.3 цього договору. При цьому, в пункті 7.3 договору сторони узгодили, що дострокове припинення дії договору не потребує від сторін вчинення будь-яких інших правочинів.

Таким чином, обов'язковою умовою пролонгації договору на новий період є розміщення на вкладному (депозитному) рахунку, грошових коштів в розмірі 6 000 000, 00 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що протягом 2014 року між страховою компанією та банком були укладені договори банківського вкладу: №Д-2011049/01/1758 від 25.12.2013 (розмір вкладу - 500000,00 грн.), №Д-2011049/01/1757 від 25.12.2013 (розмір вкладу - 500000,00 грн.) та №Д-2011049/0/1839 від 22.01.2014 (розмір вкладу - 100000,00 грн.). Доказів внесення змін до цих договорів в частині розмірів вкладів, матеріали справи не містять.

Доказів розміщення відповідачем в банку депозитного вкладу в розмірі 6 000 000, 00 грн. на виконання пункту 1.3. договору про співпрацю до матеріалів не надано. Факт невиконання умов договору в цій частині сторонами не заперечується.

Оскільки страхова компанія не виконала обов'язкову умову співпраці та не розмістила банківський вклад в розмірі та у строк, що визначені пунктом 1.3 договору, господарські суди дійшли висновку про дострокове припинення дії договору на підставі пункту 7.3 договору.

Статтею 1009 ЦК України передбачено, що якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення.

Крім того, слід зазначити наступне.

В силу статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пунктах 4.2, 4.3, 4.5 4.6 договору сторони узгодили, що виплата банку винагороди здійснюється на підставі акта наданих послуг, форма якого має відповідати додатку 2 до цього договору. Винагорода банку сплачується протягом 3 робочих днів після отримання від банку підписаного акта наданих послуг. Акт наданих послуг складається страховою компанією на вимогу банку щомісяця до 10 числа включно (в разі, якщо 10 число є вихідним, то остаточною датою подачі акту буде наступний робочий день) та надсилається банку електронною поштою на адресу: . Після отримання акта наданих послуг електронною поштою банк, у разі відсутності зауважень, його підписує та надсилає страховій компанії два примірники підписаного акта наданих послуг рекомендованим листом.

Судами встановлено, що позивач не надав доказів на підтвердження факту направлення на адресу відповідача актів наданих послуг від 17.12.2014, від 28.01.2015 та від 20.02.2015 і підписання їх страховою компанією у порядку, встановленому умовами договору. З поданих позивачем до справи копії рекомендованого повідомлення про вручення від 31.12.2014 та копії реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) від 02.02.2015 не вбачається направлення відповідачу спірних актів. До того ж, як зазначив позивач в своїй позовній заяві, зазначені акти були направлені на адресу відповідача не рекомендованими, а простими листами, що не відповідає вищенаведеним умовам договору.

Крім того, судами встановлено, що позивач не надав до матеріалів справи доказів на підтвердження самого факту надання ним послуг відповідачу в рамках укладеного договору про співпрацю.

Визнавши встановленими зазначені обставини на підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що обов'язок по виплаті позивачу 73 622, 16 грн. винагороди у відповідача не виник.

З урахуванням вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, судами попередніх інстанцій дана відповідна правова оцінка сукупності поданих до матеріалів справи доказів, у тому числі: договору від 30.08.2012, актам наданих послуг від 17.12.20014, від 28.01.2015 та від 20.02.2015, копії рекомендованого повідомлення про вручення від 31.12.2014 та копії реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) від 02.02.2015.

На підставі викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Норми матеріального та процесуального права застосовані вірно.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

В касаційній скарзі касатор посилається на те, що суди при розгляді справи без достатніх правових підстав дійшли висновку про відсутність доказів направлення відповідачу актів наданих послуг. На думку касатора, суди проігнорували подані ним до матеріалів справи копію рекомендованого повідомлення про вручення та копію реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) в якості доказів направлення спірних актів. Крім того, касатор посилається на те, що відповідачем здійснювалась виплата винагороди після закінчення дії договору.

Як вже зазначалось, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не надав доказів на підтвердження факту направлення на адресу відповідача актів наданих послуг від 17.12.2014, від 28.01.2015 та від 20.02.2015 і підписання їх страховою компанією у порядку, встановленому умовами договору. З поданих позивачем до справи копії рекомендованого повідомлення про вручення від 31.12.2014 та копії реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) від 02.02.2015, яким судами надано правову оцінку, не вбачається направлення відповідачу спірних актів.

Крім того, доводи касатора в цій частині є суперечливими, оскільки в позовній заяві позивачем зазначено про те, що акти наданих послуг були направлені на адресу відповідача простими листами, тоді як в апеляційній та касаційній скаргах позивач посилається на те, що ці акти були направлені відповідачу рекомендованими листами.

Судами попередніх інстанцій також встановлено дострокове припинення дії договору про співпрацю на підставі пункту 7.3 договору, оскільки страхова компанія не виконала обов'язкову умову співпраці та не розмістила банківський вклад в розмірі та у строк, що визначені пунктом 1.3 договору. При цьому, посилання касатора на те, що відповідачем здійснювалась оплата винагороди після закінчення дії договору про співпрацю не може свідчити про продовження дії договору.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведених висновків судів та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку касатора, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводам касатора судами попередніх інстанцій дана належна правова оцінка.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 910/8206/15-г залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова