КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа№ 910/17909/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Бородкін Д. І. - представник за довіреністю № 552-06/15 від 03.08.2015

Саленко В. Ю. представник за довіреністю № 551-06/15 від 03.08.2015

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015

у справі № 910/17909/15(суддя Любченко М. О.)

за позовом Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря»

до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

про стягнення 76 242 697,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 42 007 915,22 грн. за поставлений за договором № 128/12 від 11.09.2012, але неоплачений товар, пені в сумі 161 455,93 грн., збитків від інфляції в сумі 31 999 852,58 грн. та 3 % річних в сумі 2 255 473,29 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2015, повний текст якого складений 22.09.2015, у справі № 910/17909/15 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що матеріалами справи доведений факт невиконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті поставленого позивачем за спірним договором товару на заявлену до стягнення суму.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/17909/15 в частині стягнення 13 659 000 грн. основного боргу та 161 455,93 грн. пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції не було з'ясовано повно та всебічно обставини справи, що мають значення для справи, при прийнятті оскаржуваного рішення не було доведено обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, висновки оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, а при його прийнятті було істотно порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного та незаконного рішення у справі.

В обґрунтування вказаних тверджень відповідач послався на те, що судом першої інстанції безпідставно не задоволено подане відповідачем клопотання про призначення судової криміналістичної (почеркознавчої) експертизи у справі, призначення якої зумовлено необхідністю встановлення особи, яка виконала підпис від імені ОСОБА_4 на видаткових накладних № 588 від 11.07.2013 на суму 2 355 000 грн., № 595 від 12.07.2013 на суму 1 884 000 грн., № 720 від 13.08.2013 на суму 1 884 000 грн., № 737 від 15.08.2013 на суму 1 884 000 грн., № 738 від 15.08.2013 на суму 1 883 990,58 грн. та № 844 від 19.09.2013 на суму 1 884 000 грн., стягнення заборгованості в тому числі за якими є предметом даного позову.

Необхідність призначення експертизи, на думку відповідача, зумовлена наявністю в нього обґрунтованих сумнівів щодо підписання вказаних накладних на загальну суму 13 659 000 грн. саме ОСОБА_5

Також відповідач зазначив про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив подану відповідачем заяву про сплив строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені.

Ухвалою від 15.10.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач представників в жодне судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечили та просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

11.09.2012 позивач як виконавець та відповідач як замовник уклали договір № 128/12 (далі Договір), відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання виготовити та передати у власність відповідача «Спеціальні бланки для видачі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» у кількості 20 000 000 примірників, а відповідач - прийняти продукцію та оплатити її вартість на умовах, визначених Договором (а.с. 14-17 т. 1).

Згідно з п. 5.2 Договору вартість продукції (ціна договору) становить 157 000 000 грн., ПДВ 20% складає 31 400 000 грн., загальна вартість продукції становить 188 400 000 грн.

В пункті 5.1 Договору сторонами погоджено, що ціна за примірник продукції визначається сторонами в Протоколі узгодження договірної ціни (Додаток № 1 до Договору).

В Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено, що: тираж 20 000 000 примірників, договірна ціна за 1 примірник 9,42 грн. з ПДВ, вартість замовлення з ПДВ - 188 400 000 грн.

За умовами п. 4.1 Договору, позивач зобов'язується виготовити та поставити, а відповідач прийняти продукцію в строк до 31.12.2015.

Згідно з п. 4.2 Договору поставка продукції здійснюється на умовах DDP (застосовуються Міжнародні правила по тлумаченню «Інкотермс» в редакції 2010 року) за адресою, вказаною в заявках замовника, в межах м. Києва, м. Вишневе, Київської області.

Поставка готової продукції здійснюється виконавцем партіями протягом всього строку дії Договору (п. 4.3 Договору).

Пунктом 4.10 Договору встановлено, що право власності та ризики на продукцію переходять до відповідача в момент передачі її позивачем відповідно до видаткових накладних.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 124 343 877,54 грн., що підтверджується наявними в матеріла справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, довіреностей на отримання матеріальних цінностей, товарно-транспортними накладними, податковими накладними (а.с. 25-88, 134-179 т. 1, 120-141 т. 2).

Як слідує з матеріалів справи, відповідач як у відзиві на позов (а.с. 90-92 т. 2), так і в апеляційній сказі послався на те, що в нього наявні сумніви щодо справжності підпису ОСОБА_4 на видаткових накладних № 588 від 11.07.2013 на суму 2 355 000 грн., № 595 від 12.07.2013 на суму 1 884 000 грн., № 720 від 13.08.2013 на суму 1 884 000 грн., № 737 від 15.08.2013 на суму 1 884 000 грн., № 738 від 15.08.2013 на суму 1 883 990,58 грн. та № 844 від 19.09.2013 на суму 1 884 000 грн. (загальна сума вказаних накладних становить 13 658 990,58 грн. - примітка суду), з огляду на що під час розгляду справи в суді першої інстанції звернувся до суду з клопотанням про призначення судової криміналістичної (почеркознавчої) експертизи у цій справі, на вирішення якої просив поставити питання: чи виконані підписи від імені ОСОБА_4 особою, від імені якої вони виконані, або іншою особою.

Суд першої інстанції вказане клопотання не задовольнив, посилання відповідача на наявні в нього сумніви щодо справжності підпису ОСОБА_4 на вказаних видаткових накладних до уваги не прийняв, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що на отримання товарів за видатковими накладними № 588 від 11.07.2013, № 595 від 12.07.2013, № 720 від 13.08.2013, № 737 від 15.08.2013, № 738 від 15.08.2013 та № 844 від 19.09.2013 відповідачем видано відповідні довіреності на отримання матеріальних цінностей № 184 від 10.07.2013 та № 185 від 11.07.2013, якими відповідач уповноважив провідного фахівця зі збуту ОСОБА_4 на отримання від позивача матеріальних цінностей за Договором, а саме спеціальних бланків для видачі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в кількості 800 000 примірників, що відповідає назві та кількості товару отриманого за вказаними видатковими накладними.

У вказаних довіреностях містяться зразки підписів осіб, яким доручено отримання товару за Договором, їх скріплено підписом керівника та головного бухгалтера відповідача, а також печаткою відповідача.

Відповідачем не заперечується а ні факт видачі вказаних довіреності, а ні те, що ОСОБА_4 в період видачі вказаних довіреностей перебував з відповідачем у трудових відносинах.

Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, яку затверджено Наказом №99 від 16.05.1996 Міністерства фінансів України (вказана інструкція була чинною у період отримання товару за оспорюваними відповідачем накладними - примітка суду), встановлено, що:

- сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів (п. 2);

- бланки довіреностей (додаток 1) видаються після їх реєстрації у Журналі реєстрації довіреностей (додаток 2), який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. Нумерація виданих протягом року довіреностей є наскрізною (п. 3);

- довіреність на одержання цінностей видається тільки особам, що працюють на даному підприємстві. Довіреність особам, що не працюють на даному підприємстві, може бути видана з дозволу керівника підприємства, якщо підприємство, де працює дана особа, видало їй довіреність на одержання тих самих цінностей і такої ж кількості з цього підприємства (п. 4).

- особа, якій видана довіреність, зобов'язана не пізніше наступного дня після кожного випадку доставки на підприємство одержаних за довіреністю цінностей, незалежно від того, одержані цінності за довіреністю повністю або частково, подати працівнику підприємства, який здійснює виписування та реєстрацію довіреностей, документ про одержання нею цінностей та їх здачу на склад (комору) або матеріально відповідальній особі. Невикористані довіреності повинні бути повернуті працівнику підприємства, який здійснює виписування і реєстрацію довіреностей, не пізніше наступного дня після закінчення строку дії довіреності. Про використання довіреності або повернення невикористаної довіреності у журналі реєстрації довіреностей робиться відмітка про номери документів (накладних, актів тощо) на одержані цінності або про дату повернення довіреності. Повернуті невикористані довіреності гасяться надписом "невикористана" і зберігаються протягом строку, встановленого для зберігання первинних документів (п. 10);

- довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі. В цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а другий - додається до залишеної у постачальника довіреності і використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно довіреності, а також для проведення розрахунків з одержувачем (п. 13).

Отже, те, що вказані довіреності, враховуючи, що відповідач не заперечує факт їх видачі, на даний час перебувають у позивача, та те, що відповідачем не надано жодних доказів втрати вказаних довіреностей свідчить, про отримання відповідачем товару за оспорюваними накладними.

Слід зазначити і про те, що листом № 372-06/14 від 11.04.2014 (а.с. 105, т. 1) позивач просив відповідача погасити, серед іншого, заборгованість за Договором в сумі 42 007 915,22 грн. (вказана сума включає й вартість товару, поставленого за оспорюваними відповідачем накладними, - примітка суду), на який відповідач відповів листом № 01-08/1607 від 22.04.2014, в якому не висловив жодних заперечень щодо розміру заборгованості за Договором, що він мав би зробити у випадку неотримання товару за оспорюваними накладними на загальну суму 13 658 990,58 грн.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем видаткові накладні є належними доказами передачі за Договором відповідачу продукції на загальну суму 124 343 877,54 грн.

Водночас наявні в матеріалах справи виписки з банківського рахунку позивача та платіжні доручення (а.с. 180-209 т. 1, 19-29, 60-89 т. 2) свідчать про те, що в рахунок оплати, поставленого за Договором товару відповідач перерахував позивачеві грошові кошти в сумі 82 335 962,32 грн., з огляду на що неоплаченим залишився товар на загальну суму 42 007 915,22 грн. (124 343 877,54-82 335 962,32).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки, до яких відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 5.4 Договору оплата за кожну партію товару, що виготовляється та передається виконавцем, здійснюється на умовах попередньої оплати.

В пункті 5.5 Договору сторони погодили, що за домовленістю сторін оплата може здійснюватись на умовах відстрочення платежу на термін чотирнадцяти робочих днів з дати поставки відповідної партії товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів досягнення сторонами згоди щодо оплати товару чи окремих партій на умовах відстрочення платежу, в той час як а ні нормами чинного законодавства України, а ні положення Договору не забороняють позивачу здійснювати виконання своїх зобов'язань з поставки товару без отримання попередньої оплати, а вчинення позивачем дій, направлених на передачу товару, та прийняття продукції відповідачем свідчить про взаємну волю сторін до зміни умов Договору в частині поставки товару без попередньої оплати.

З огляду на обставини, що склалися, а саме на те, що сторони, фактично, не досягли згоди щодо строків оплати спірного товару, при визначенні строків, в які відповідач має оплатити товар, слід керуватись приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України, за вимогами якої товари, які постачались за спірними накладним, відповідач мав оплати в момент прийняття товару або підписання товаророзпорядчих документів на них, тобто в день підписанні вказаних накладних.

Таким чином, відповідач мав оплатити товар, поставлений за відповідною видатковою накладною, в день її підписання.

Така правова позиція викладена й в Інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», яким, зокрема, встановлено, що, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10 та від 28.02.2012 № 5002-8/481-2011.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором, на загальну суму 42 007 915,22 грн., а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 42 007 915,22 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 161 455,93 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В пункті 7.1 Договору сторони погодили, що відповідач, у разі несвоєчасного виконання обов'язків в порядку і на умовах, передбачених Договором, сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно оплаченої продукції за кожен день прострочення оплати.

Щодо поданої відповідачем заяви про сплив позовної даності щодо нарахування пені (вказану заяву відповідачем викладено у відзиві на позов - примітка суду) - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення пені строк позовної давності не пропущено, з огляду на таке.

Частина 6 ст. 232 ГК України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що сторонами у Договорі не передбачено інший строк нарахування пені, позивач має право нарахувати її за шість місяців, починаючи з дня, коли зобов'язання з оплати товару є простроченим, тобто, враховуючи приписи ч. 1 ст. 692 ЦК України, яка встановлює строк оплати товару, з дня, наступного після дня підписання сторонами відповідної видаткової накладної.

З матеріалів справи слідує, що позивач заявив до стягнення пеню за несвоєчасну оплату товару, поставленого за видатковим накладними № 110 від 18.02.2014, а також №125 та № 126 від 25.02.2014.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, за вказаними накладними позивач має право нарахувати пеню: за видатковою накладною № 110 від 18.02.2014 - за період з 19.02.2014 по 19.08.2014, а за видатковими накладними №125 та №126 від 25.02.2014 - з 26.02.2014 по 26.08.2014.

З розрахунку позивача слідує, що він нараховує пеню за період з 13.07.2014 по 19.08.2014 за видатковою накладною № 110 від 18.02.2014 та за період з 13.07.2014 по 26.08.2014 - за видатковим накладними № 125 та № 126 від 25.02.2014, право на що він має.

Згідно з положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Отже, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені має бути розрахований щодо кожного дня окремо, тобто останнім днем строку позовної давності за вимогами про стягнення неустойки за 13.07.2014 (початок періоду нарахування пені - примітка суду) є 13.07.2015.

З відмітки канцелярії суду першої інстанції на позовні заяві слідує, що з цим позовом позивач до суду звернувся 13.07.2015, тобто в межах річного строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення, неустойки встановленого ст. 258 ЦК України.

Вказаним вище спростовуються посилання відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив подану відповідачем заяву про сплив строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 161 455,93 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 31 999 852,58 грн. та 3 % річних в сумі 2 255 473,29 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 31 999 852,58 грн. та 3 % річних в сумі 2 255 473,29 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/17909/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/17909/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі № 910/17909/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/17909/15.

Повний текст постанови складено: 19.11.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій