ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09.11.2015 р. Справа№ 914/2371/15

Суддя господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., при секретарі Юрків М.Г., розглянувши матеріали справи

за заявою:Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», м.Львів;
про:відстрочку виконання рішення суду від 28.09.2015р.
у справі:№ 914/2371/15
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м.Львів;
до відповідача:Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», м.Львів;
про:стягнення 95 136,49 грн.

За участю представників:

від заявника (відповідача): Сорока О.Є., представник (довіреність від 06.07.2015р.);

від позивача: Середницький В.М., представник (довіреність №502-4037/2 від 12.12.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», м.Львів звернулося до Господарського суду Львівської області із заявою про відстрочку виконання рішення суду від 28.09.2015р. у справі №914/2371/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м.Львів до Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», м.Львів про стягнення 95 136,49 грн.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав вимоги поданої заяви, просив суд відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2015 р. у справі №914/2371/15 на 12 місяців. Заява мотивована тим, що засновником ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» є Державна фіскальна служба України, а головною метою діяльності підприємства є обслуговування приміщень адмінбудинку засновника. Як стверджує заявник, Державною фіскальною службою України у 2015 році не виділено коштів для оплати послуг з утримання адмінбудівлі, внаслідок чого збитки підприємства за результатами діяльності в першому півріччі 2015 року становлять 3 772 000 грн. Заявник зазначив, що виділення коштів підприємству до 2016 року є неможливим, проте ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» докладе всіх фінансових зусиль для погашення заборгованості у випадку надання судом відстрочки виконання рішення.

Представник позивача проти задоволення заяви про відстрочку виконання рішення суду заперечив з мотивів, викладених у поданому через канцелярію суду поясненні (вх.№47029/15 від 30.10.2015 р.). В судовому засіданні зазначив, що ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» має непогашену заборгованість перед ПАТ «Львівобленерго» в сумі 9 584 грн. 77 коп. згідно рішення суду у справі №4/1711-27/258 від 21.11.2006 р. Також звернув увагу суду на те, що заборгованість споживачів електроенергії перед ПАТ «Львівобленерго» за виконавчими документами та у справах про банкрутство становить близько 30 000 000 гривень, у зв'язку з чим позивач зазнає значних матеріальних збитків і перебуває у важкому матеріальному становищі.

Дослідивши матеріали заяви, суд прийшов до висновку, що подана заява про відстрочку виконання рішення суду задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відстрочка або розстрочка виконання рішення допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. Отже, господарський суд не зобов'язаний задовольняти заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Виходячи із наведеного, законодавець, у будь-якому випадку пов'язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, тобто, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Судом не беруться до уваги посилання заявника на несприятливість економічної ситуації в державі та нездійснення оплати за надані боржником послуги з боку засновника підприємства, оскільки таке жодним чином не підтверджує наявність виняткових обставин, що ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду. Також відсутність бюджетного фінансування не може бути тією обставиною (подією), яка звільняє його від обов'язку здійснити вчасний розрахунок за поставлену електричну енергію.

Вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, на підставі ст. 121 ГПК України суд повинен встановлювати матеріальні інтереси обох сторін.

Суд відхиляє доводи заявника про те, що у Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» відсутні кошти, необхідні для погашення заборгованості, оскільки кожна із сторін договору приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому.

Заборгованість за договором про постачання електричної енергії, стягнення якої було предметом розгляду у справі, виникла з вини відповідача, несплата даної заборгованості протягом тривалого часу порушує матеріальні інтереси позивача - Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» та може призвести до негативних наслідків для нього.

Суд вважає за необхідне зазначити, що боржник не позбавлений права звернутися безпосередньо до стягувача із заявою про реструктуризацію заборгованості, яка виникла по договору, розстрочку, відстрочку сплати заборгованості.

Викладені боржником у заяві доводи стосуються наслідків, які можуть настати після виконання рішення суду, не мають достовірного характеру та ґрунтуються на його припущеннях. В той же час заявником не обґрунтовано винятковості обставин, що ускладнюють виконання рішення суду у справі №914/2371/15 чи роблять таке виконання неможливим, не подано належних та допустимих доказів, які б могли бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, клопотань про витребування відповідних доказів заявником не подавалося. Також заявником не доведено, що ті обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду на момент розгляду заяви про відстрочку, зміняться в майбутньому після можливого відстрочення та нададуть йому змогу виконати рішення в повному обсязі.

Разом з тим, наведені заявником обставини слід розглядати як наслідки ведення ним господарської діяльності, яка за своєю правовою природою є підприємницькою діяльністю, що здійснюється в тому числі на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ст. 44 ГК України).

Відсутність у боржника грошових коштів не може свідчити про неможливість виконання рішення суду з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, способів виконання рішення суду, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Аналогічної позиції дотримується також і Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 07.10.2012р. у справі №5015/5801/11, у постанові від 17.12.2012р. у справі №31/282.

Заявником не наведено жодних доводів та доказів того, що ним вживаються та чи вживатимуться на майбутнє заходи щодо покращення результатів господарської діяльності.

Згідно ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Пунктом 1 статті 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» про відстрочку виконання рішення суду від 28.09.2015р. у справі №914/2371/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м.Львів до Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», м.Львів про стягнення 95136,49грн. відмовити.

Суддя Мазовіта А.Б.