ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.11.15р. Справа № 904/8028/15

За позовом Будинкоуправління №1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району Дніпропетровської області

до Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровськ

про визнання розірваним договору про постачання теплової енергії

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

Позивача - ОСОБА_1, дов. № 223 від 01.09.15р.

Відповідача - не з'явився (про час і місце засідання суду сповіщений належно)

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати розірваним договір № 42 від 01.10.13р. про постачання теплової енергії жителям ІНФОРМАЦІЯ_1, укладений Будинкоуправлінням № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району з Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська.

Позовні вимоги мотивовані тим, що керівництво КЕВ м.Дніпропетровська посилаючись на різні обставини не бажає розірвати договір. Відповідач відмовляється виконувати свої прямі обов'язки, як теплопостачальної організації, та перекладає їх на Будинкоуправління № 1, окреме госпрозрахункове державне підприємство в Положенні якого вказано, що "Будинкоуправління є виконавцем лише однієї житлово-комунальної послуги - це утримання будинків, споруд та прибудинкової території".

Відповідач позов заперечує, мотивуючи тим, що спірним договором сторони погодили обов'язок Позивача виконувати послуги з теплопостачання перед квартиронаймачами. Відповідно до п. 27 наказу Міністра оборони СССР №75 від 22.02.77р. начальнику КЕЧ району підпорядковується будинкоуправління. Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 30.06.05р. №Д-322/1/014 з 31.08.05р. Дніпропетровська КЕЧ району перейменована у КЕВ м. Дніпропетровська. Відповідно до наказу Південно-Східного територіального квартирного управління №93 від 09.08.13р. правонаступником Гвардійської КЕЧ району є КЕВ м. Дніпропетровська. Наказом №215 Міністерство оборони України від 21.04.11р. наказ №75 від 22.02.77р. визнано таким, що не застосовується в Збройних Силах України, проте наказом Міністерства оборони №450 від 03.07.13р. наказ №215 від 21.04.11р. визнано таким, що втратив чинність, а відтак на сьогоднішній день відсутній документ який би наказ №75 від 22.02.77р. визнавав таким, що не підлягає застосуванню. Тим більш, діючий наказ №448 Міністра оборони України, який регулює відносини щодо квартирно-експлуатаційного забезпечення не містить в собі приписів, які б регулювали роботу Будинкоуправління, тобто в цій частині наказ №75 не суперечить наказу №448 та законодавству в цілому, а відтак може бути застосований. На підставі вищевикладеного, Будинкоуправління №1 Гвардійської КЕЧ підпорядковується начальнику КЕВ м.Дніпропетровська та повинно виконувати його накази. З метою своєчасного та безперебійного виконання своїх зобов'язань за договорами про постачання теплової енергії КЕВ м. Дніпропетровська підготовлено наказ №122 від 10.07.15р., яким наказано начальнику Будинкоуправління №1 привести свою господарську документацію у відповідність до вимог чинного законодавства для виконання своїх зобов'язань по договорам про постачання теплової енергії на законних підставах, що включало в себе наказ отримати ліцензію на постачання теплової енергії, про що роз'яснено листом від 31.07.15р. вих. №3303.

У судових засіданнях оголошувались перерви.

Відповідач явку повноважного представника у судове засідання 19.11.15р. не забезпечив, про час і місце засідання суду сповіщений належно.

Справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника Позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.13р. сторонами укладено договір № 42 про постачання теплової енергії (далі Договір), за яким Теплопостачальна організація (Відповідач) бере на себе зобов'язання постачати Споживачеві (Позивачеві) теплову енергію в потрібний йому обсягах, та відповідної якості, а Споживач зобов'язується виконувати послуги з теплопостачання перед відповідними квартиронаймачами згідно договорів, та забезпечувати своєчасне надходження від мешканців коштів за спожиту Теплову енергію на рахунок Теплопостачальної організації.

До Договору сторонами укладалися додаткові угоди щодо вартості послуг Відповідача (№ 1 від 01.10.13р., № 1/1від 01.01.14р.).

Також сторонами до Договору укладено додаткову угоду № 3/1 від 30.12.14р., якою сторони п. 10.1 Договору виклали в наступній редакції: "Цей договір набуває чинності з 01.01.15р. та діє до 30.04.15р.". Решту умов Договору залишено незмінними і обовязковими для виконання сторонами.

Укладення додаткової угоду № 3/1 Позивач обґрунтовує тим, що у грудні місяці середина опалювального періоду, а переукладення договорів займе приблизно 2-3 місяці, тому на прохання Начальника КЕВ м. Дніпропетровська підписана Додаткова угода № 3/1 від 30.12.14р. і договір був пролонгований до 30.04.15р.

Однак, п. 10.4 Договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Позивач у позові заявив, що листом за № 251а від 01.09.14р., з посиланням на те, що 10.04.14р. Законом України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" (№ 1198-VІІ) внесені зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" і Закону України "Про теплопостачання"; В Законі України "Про житлово-комунальні послуги" статтю 29 доповнено частиною 3 такого змісту: "Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг", повідомив Відповідачеві про припинення Договору, у зв'язку з чим просив вжити заходів для укладення договорів на теплопостачання КЕВ м.Дніпропетровська та квартиронаймачами смт Гвардійське. Однак, доказів вручення чи направлення Відповідачеві зазначеного листа Позивач суду не надав.

На думку Позивача, в порушення чинного законодавства, наказом начальника КЕВ м.Дніпропетровська за № 164 від 26.09.14р. Будинкоуправління № 1 визначено виконавцем послуг з централізованого опалення. Але, разом зі змінами в Законах України проведені зміни в наказі Держжитлокомунгоспу України № 60 від 25.04.05р. в якому вказувалось, що "Відповідно до Порядку органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг:

- з управління будинком, спорудою або групою будинків;

- з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій;

- з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Також, у п. 1.2. наказу Держжитлокомунгоспу України № 60 від 25.04.05р. вказано, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Позивач наполягає, що Будинкоуправління № 1 не є теплопостачальною організацією. Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 278 від 08.12р. про ліцензійні умови провадження господарської діяльності з теплопостачання теплопостачальною організацією є КЕВ м. Дніпропетровська, що вбачається із інформаційного листа про намір змінити тарифи на послуги з теплопостачання для мешканців смт Гвардійське.

30.10.14р. Будинкоуправлінням №1 до Дніпропетровського Окружного Адміністративного суду подано позов про оскарження наказу начальника КЕВ м.Дніпропетровська від 26.10.14р. № 164 про визначення Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району виконавцем послуг з централізованого опалення в смт Гвардійське. Постановою від 23.12.14р. позов задоволено.

Листом від 07.05.15р. за № 120 Позивач повідомив Відповідачеві про припинення дії Договору з 07.05.15р.

Листом від 10.07.15р. за № 3077 Відповідач повідомив Позивачеві, що його заява не відповідає вимогам п.10.4 Договору, а також про те,що Позивач не позбавлений права привести свою господарську документацію у відповідність до вимог чинного законодавства, з метою виконання господарських зобов'язань, узятих на себе за Договором.

Позивач вважає, що Відповідач відмовляється виконувати свої прямі обов'язки теплопостачальної організації, та перекладає їх на Будинкоуправління № 1, окреме госпрозрахункове державне підприємство в Положенні якого вказано, що "Будинкоуправління є виконавцем лише однієї житлово-комунальної послуги - це утримання будинків, споруд та прибудинкової території".

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили(ч. 2, 3ст. 653 ЦК України).

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

Аналогічні положення містить ст. 188 ГК України, згідно з якою зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилався на обставини, які могли б бути підставою для визнання договору недійсним, однак суд вирішує спір, виходячи з вимог Позивача, а саме: про розірвання Договору.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги наведені умови Договору та обставини справи, суд вважає, що Позивач не надав належних доказів звернення до Відповідача з пропозицією про розірвання Договору, як це передбачено п. 10.4 Договору, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на Позивача.

Керуючись 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Судові витрати покласти на Позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту.

Суддя ОСОБА_2

Повний текст рішення виготовлено _________________