РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/26531/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління-9»

До Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» в особі

уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Паламарчука Віталія Віталійовича

Про визнання недійсними окремих умов договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача Вербицький Я.В. - представник за довіреністю;

від відповідача Кисельов А.В. - представник за довіреністю.

В судовому засіданні 16.11.2015 на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним пункту 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1, укладеного 28.09.2011 між ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» та ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління-9».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/26531/15 та призначено розгляд справи на 30.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2015 розгляд справи відкладено до 16.11.2015.

В судовому засіданні 16.11.2015 представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Позов мотивований тим, що пункт 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що суперечить загальним підставами і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору, а також статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка містить заборону банком в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів. Крім того, оспорюваний позивачем пункт вищенаведеного договору суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, встановлених п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України. Наведені обставини, на думку позивача, є підставами визнання недійсним пункту 4.4. Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.11.2015 проти заявленого позову заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач у письмовому відзиві на позов в обгрунтування заперечень посилався на те, що оспорюваний пункт правочину жодним чином не суперечить ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведений пункт договору не є умовою щодо права банку розірвати договір в односторонньому порядку, ні умовою щодо права банку односторонньо відмовитись від договору. Пунктом 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 не передбачається припинення зобов?язань за договором, а встановлює випадки виникнення у позичальника обов?язку повністю погасити заборгованість за кредитним договором.

Крім того, відповідачем у відзиві заявлено про застосування до вимоги позивача трирічного строку позовної давності згідно ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, що згідно п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, заслухавши присутніх представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», як кредитором, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лубенське Шляхово-Будівельне Управління №9», як позичальником, укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1, за умовами якого кредитор зобов?язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою 22% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000,00 грн., зі строком повернення до 28.10.2011 (п.п. 1.1.1 п. 1.1), зобов?язання позичальника визначені у п.п. 3.3.1-3.3.17 п. 3.3 договору.

Пунктом 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 визначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3. цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повної погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється.

Також, до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 сторонами укладались договори про внесення змін, а саме: № 1 від 28.10.2011 (яким зокрема встановлено строк повернення кредиту до 27.12.2012), № 2 від 01.12.2011 (щодо зміни процентних ставок), № 3 від 18.05.2012 (зокрема, щодо кінцевого терміну повернення кредиту до 18.08.2012), № 4 від 20.06.2012 (зокрема, щодо кінцевого терміну повернення кредиту до 30.11.2012), № 5 від 30.08.2012, № 6 від 01.10.2012, № 7 від 19.12.2012 (зокрема, щодо збільшення максимального ліміту заборгованості до 6 000 000,00 грн. з терміном погашення до 30.12.2013), № 8 від 21.12.2012, № 9 від 24.12.2012, № 11 від 02.07.2013, № 12 від 27.12.2013 (зокрема, щодо кінцевого повернення кредиту до 26.12.2014). № 13 від 30.12.2014.

Як встановлено судом, пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 залишався незмінним.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Вимогами статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач вказував на те, що пункт 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору.

Статтею 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. (ч. 2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (ч. 1). Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. (ч. 2). У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору (ч. 3). Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. (ч. 4).

Згідно з статтею 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. (ч. 1). У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. (ч. 2). У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. (ч. 3). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 4). Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. (ч. 5).

Статтею 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Ч. 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

З огляду на викладене, судом встановлено, що ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України встановлено законодавчі приписи щодо зміни або розірвання договору, а також визначено умови щодо односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, і відповідний наслідок такої відмови (розірвання або зміна договору).

В свою чергу, оспорюваний позивачем пункт 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 не є умовою щодо права банку розірвати договір в односторонньому порядку, ні умовою щодо права банку односторонньо відмовитись від договору, і не містить в собі умови, щодо дострокового припинення зобов'язань за договором, а встановлює випадки виникнення у позичальника обов?язку повністю погасити заборгованість за кредитним договором внаслідок порушення ним своїх зобов?язань, адже факт такого порушення обумовлює закінчення терміну надання кредиту.

Крім того, стаття 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлює заборону на зміну в односторонньому порядку умов укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, проте п. 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 не містить права відповідача на односторонню відмову від договору або зміну його умов, оскільки наведеним пунктом передбачені наслідки невиконання позичальником (відповідачем) своїх зобов?язань за договором, зокрема щодо закінчення терміну надання кредиту, наслідком чого відповідно, є право банку вимагати повернення кредиту. Крім того, оспорюваним пунктом чітко встановлено, що після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється, що відповідає вимогам чинного законодавства, щодо припинення дії договору у зв?язку з виконанням сторонами його умов.

З огляду на викладене, посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного пункту 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 на його суперечність ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - судом відхиляється як безпідставне та необґрунтоване.

Також, доводи позивача в обґрунтування підстав недійсності оспорюваного пункту правочину на те, що оспорюваний пункт суперечить засадам цивільного законодавства як добросовісність, розумність, справедливість, встановлених п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України - судом відхиляється як безпідставний та необґрунтований з огляду на наступне.

П. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. (ч. 1). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч. 3).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, а тому позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що умова оспорюваного правочину, узгоджена сторонами у пункті 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 щодо виникнення у позичальника обов?язку щодо дострокового повернення кредиту - жодним чином не суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України. Крім того, підписавши правочин з наведеним пунктом у відповідній редакції, і посвідчивши печаткою укладений договір з визначеними у ньому умовами, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що оспорюваний пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 узгоджено між сторонами на правомірних правових підставах, наведений пункт договору не суперечить умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушує їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами договір направлений на виникнення правових наслідків, що не суперечать цілям діяльності сторін, а тому, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав, обумовлених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним пункту 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011.

З огляду на викладене позовна вимога ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління-9» про визнання недійсним пункту 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 - не є законною та обгрунтованою, не була доведена належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо строку позовної давності до вимог позивача, про застосування якого згідно ст.ст. 257, 261 Цивільного кодексу України заявлено відповідачем у поданому до суду відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.11.2015.

Суддя О.М. Спичак