ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2015 р. Справа № 914/1976/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

Матущака О.І.

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Міського комунального підприємства житлово-комунального господарства «Тиса» б/н від 11.09.2015 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року

у справі № 914/1976/15

за позовом: Міського комунального підприємства житлово-комунального господарства «Тиса», м. Чоп Закарпатської області

до відповідача: Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська область», м. Львів

про визнання договору розірваним,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мисак В.О. - довіреність № НЮ-56 від 02.01.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство житлово-комунального господарства «Тиса» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська область» про визнання договору розірваним.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року у справі № 914/1976/15 (суддя Мазовіта А.Б.) в позові Міського комунального підприємства житлово-комунального господарства «Тиса» відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, Міське комунальне підприємство житлово-комунального господарства «Тиса» подало апеляційну скаргу б/н від 11.09.2015 року, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що з 10 травня 2015 року позивач не є суб'єктом господарювання, який проводить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення, а відповідач починаючи з 01 липня 2015 року уклав вже понад 500 договорів із абонентами, які раніше були споживачами позивача.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання (яке відбулось 11.11.2015 року) не забезпечив, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2007 року між Міським комунальним підприємством житлово-комунального господарства «Тиса» (виконавець) та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» (постачальник) було укладено договір № 255 про постачання холодної води споживачам територіальної громади міста Чоп (надалі договір).

Відповідно до умов договору (п. 1.1.) постачальник (відповідач) зобов'язався забезпечити виконавця вчасно та відповідної якості послугами з постачання холодної води в межах встановленого ліміту 267288 м3 на рік, 22274 м3 в місяць, на добу 742,5 м3 до точок розбору в підвалах приміщень багатоповерхових будинків, а виконавець (позивач) - прийняти та оплатити поставлені послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

Термін дії договору встановлено 1 рік з дати його укладення, тобто з 01.01.2007 року до 31.12.2007 року. Договір вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду (п. 9.1. договору).

Судом встановлено, що строк дії договору неодноразово продовжувався на той самий строк і на тих самих умовах, зокрема, з 01.01.2008 року до 31.12.2008 року, з 01.01.2009 року до 31.12.2009 року, з 01.01.2010 року до 31.12.2010 року, з 01.01.2011 року до 31.12.2011 року, з 01.01.2012 року до 31.12.2012 року, з 01.01.2013 року до 31.12.2013 року, з 01.01.2014 року до 31.12.2014 року та з 01.01.2015 року до 31.12.2015 року.

Відповідно до п. 2.1.1. договору сторони погодили, що тарифи на послуги з централізованого постачання холодної води становлять 1,28 грн./куб. метр до точки розбору.

25.12.2014 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг прийнято постанову № 929 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення державному територіально-галузевому об'єднанню «Львівська залізниця», яка набрала чинності 01.02.2015 року. Даною постановою було встановлено для

ДТГО «Львівська залізниця» тарифи на централізоване водопостачання у розмірі 6,94 грн. за 1 куб. м (без ПДВ) та централізоване водовідведення у розмірі 5, 88 грн. за 1 куб. м. (без ПДВ).

Листом за вих. № 2/18 від 13.01.2015 року державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця», в особі відокремленого підрозділу «Ужгордська дистанція водопостачання» повідомило Чопську міську раду про підвищення тарифів на послуги для всіх груп споживачів з централізованого водопостачання у розмірі 8,33 грн. за 1 куб. м (з ПДВ) та з централізованого водовідведення у розмірі 7,06 грн. за 1 куб. м (з ПДВ).

Чопська міська рада звернулась до МКП ЖКГ «Тиса» із листом від 17.01.2015 року, в якому повідомила останнього про підняття тарифу на водопостачання та водовідведення.

Пізніше,19.01.2015 року позивач надіслав відповідачу пропозицію про розірвання договору № 255 про постачання холодної води споживачам територіальної громади міста Чоп від 01.01.2007 року у зв'язку із зміною істотних обставин та порушенням істотних умов договору щодо визначення ціни за 1 куб. м. води. Зазначена пропозиція була відхилена відповідачем у листі-відповіді за вих. № 2/91 від 16.02.2015 року, як така, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції просив з 16.02.2015 року визнати розірваним договір № 255 про постачання холодної води споживачам громади міста Чоп укладений 01.01.2007 року між Міським комунальним підприємством житлово-комунального господарства «Тиса та ДТГО «Львівська залізниця» у зв'язку із зміною істотних обставин та порушенням істотних умов договору щодо визначення ціни. Позивач зазначає, що зміна тарифу (підвищення ціни) на централізоване постачання холодної води за 1 куб. метр є зміною істотної обставин. Також, позивач зазначає, що відповідачем порушено істотні умови договору № 255, а саме п. 3.4. договору.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно п. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ст. 179 ГК України). При непогодженні вказаних умов договір є таким, що не відбувся.

У відповідності із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, уклавши договір від 01.01.2007 року, сторони погодили всі істотні умови даного договору та самостійно визначили взаємні зобов'язання, умови надання послуг, тарифи на послуги, порядок їх оплати, а також строк дії договору.

За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за винятком випадків, визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Згідно п. а. 2. частини 1 статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Згідно п. 7 ч. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 р. №715/2014, НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань установлює тарифи на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» суб'єкт природної монополії -це суб'єкт господарювання будь-якої форми власності, який провадить діяльність на ринку, що перебуває у стані природної монополії, у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, захоронення побутових відходів і транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами.

Із листа Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України за вих. № 04-20/1085 від 24.07.2015 року вбачається, що Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Ужгородська дистанція водопостачання» займає монопольне (домінуюче) становище на ринку централізованого водопостачання в межах своїх водопровідних мереж у м. Чоп з часткою 100%.

Таким чином, встановлення відповідачем, який є монополістом з централізованого водопостачання в м. Чоп, тарифів на централізоване водопостачання самостійно не передбачено чинним законодавством.

Так, в п. до п. 2.1.1. договору сторони погодили, що тарифи на послуги з централізованого постачання холодної води становлять 1,28 грн./куб. метр до точки розбору.

Згідно п. 4.3. договору сторони погодили, що постачальник має право вносити за погодженням із виконавцем зміни у договір, що впливають на розмір плати за послуги.

Отже, при укладенні договору сторони передбачали збільшення ціни послуг протягом дії договору (на майбутнє).

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 652 ЦК України, на підставі якої пред'явлено цей позов, передбачає можливість розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності одночасно чотирьох умов, зазначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме: 1) в момент укладення договору сторони керувались тим, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, сама істотна зміна обставин не є підставою для розірвання договору. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень ст. 33 ГПК щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Враховуючи вищенаведене, необґрунтованим є твердження позивача про те, що договір слід розірвати у зв'язку із зміною обставин договору № 255 щодо зміни тарифу (підвищення ціни) на централізоване постачання холодної води за 1 куб. метр. Адже, сторони при укладенні договору виходили з того, що ціна договору може змінитись.

З наведеного вбачається, що позивач не довів наявності усіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору, у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Крім цього позивач стверджує, що відповідачем порушено істотні умови договору № 255, а саме п. 3.4., яким передбачено, що виконавець сплачує за фактично використану воду облік якої ведеться відповідно до п.2.4. даного договору; відпускна ціна 1 м3 води формується згідно із калькуляцією постачальника та відповідно погодженими виконавчим комітетом Чопської міської ради тарифами на водопостачання. Позивач стверджує, що тариф на центральне водопостачання - 6,94 грн. за 1 куб. м (без ПДВ) виконавчим комітетом Чопської міської ради не погоджувався.

Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів базується на принципі відповідності рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Чинне законодавство України не передбачає погодження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг тарифів на комунальні послуги з іншими суб'єктами господарювання та/або органами місцевого самоврядування.

Частинами 1, 2 статті 10 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних рослуг" передбачено, що тарифи на комунальні послуги формуються суб'єктами природних монополій та суб'єктами господарювання на суміжних ринках відповідно до порядків (методик), встановлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, відповідно до цього Закону та повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих планованих витрат на їх виробництво з урахуванням планованого прибутку.

У ч. 4 ст. 10 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» зазначено, що встановлення тарифів на комунальні послуги, нижчих за розмір економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, без відповідного відшкодування не допускається і може бути оскаржено в суді.

Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 929 від 25.12.2014 року оскаржувалась в порядку адміністративного судочинства Чопською міською радою та Міським комунальним підприємством житлово-комунального господарства «Тиса» в частині не доведення законності та економічної обґрунтованості прийняття тарифу. Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 17.04.2015 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015 року встановлено, що постанова № 929 прийнята Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Таким чином судова колегія вважає твердження позивача про істотне порушення умов договору є безпідставним. А зазначені позивачем обставини не можуть слугувати підставою для розірвання спірного договору.

А відтак, позовні вимоги про визнання договору №255 про постачання холодної води споживачам територіальної громади міста Чоп від 01.01.2007 року розірваним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім цього колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 9.1. вказаного договору передбачено, що договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Отже, позивач не позбавлений права припинити дію договору в порядку, передбаченому п. 9.1. договору, звернувшись до відповідача із пропозицією про припинення договору не пізніше, як за місяць до закінчення терміну дії договору, який спливає 31.12.2015 року.

Посилання позивача на факт закінчення з 10.05.2015 року терміну дії виданої йому ліцензії на водопостачання не може слугувати підставою для розірвання договору, оскільки в правовідносинах, що склалися між сторонами відповідно до умов договору, позивач є споживачем послуги з водопостачання, наявність ліцензії є необхідною для відповідача як виконавця послуги. Наявність діючої ліцензії у позивача на водопостачання є необхідною для надання ним послуг з водопостачання кінцевим споживачам-фізичним особам, що надаються на підставі договорів, укладених між позивачем та кінцевими споживачами-фізичними особами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для її скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 01.09.2015 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 16.11.2015 року.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.