ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" листопада 2015 р. Справа № 918/1160/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М., розглянувши матеріали справи за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД"

про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та трьох процентів річних від суми боргу

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 09 грудня 2014 року);

Від позивача: Мельниценко О.Л. (довіреність від 20 жовтня 2015 року);

Від відповідача: не з'явився;

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводів з підстав визначених статтею 20 ГПК України не заявлено.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" про стягнення 29 436,92 грн., з яких: 28 524,23 грн. інфляційне збільшення суми боргу та 912,69 грн. 3 % річних від суми боргу позовні вимоги аргументувавши тим, що рішенням господарського суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року у справі № 918/1801/14 залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 березня 2015 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 78 200,00 грн. суми боргу. Грошове зобов'язання відповідачем виконано лише 06 липня 2015 року, відтак за період з 09 лютого 2015 року по 30 червня 2015 року позивачем нараховано відповідачу 28 524,23 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 912,69 грн. 3 % річних від суми боргу.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2015 року судом порушено провадження у справі № 918/1160/15, розгляд якої призначено до слухання в судовому засіданні на 22 жовтня 2015 року.

16 жовтня 2015 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги не визнає.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2015 року судом відкладено розгляд справи на 19 листопада 2015 року.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про місце дату та час розгляду справи повідомлений належним чином що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заслухавши пояснення представників позивача, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши в сукупності надані в справу докази, надавши їм юридичну оцінку суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року у справі № 918/1801/14 вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму боргу за непоставлений товар в розмірі 78 200 грн., витрат на послуги адвоката в розмірі 2 500 грн., а також 1 638 грн. 52 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 березня 2015 року рішення господарського суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року у справі № 918/1801/14 залишено без змін.

23 лютого 2015 року на виконання рішення господарського суду Рівненської області № 918/1801/14 від 09 лютого 2015 року судом видано відповідний наказ.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що відповідач сплатив борг в повному обсязі 06 липня 2015 року.

Згідно з приписами частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" із подальшими змінами та доповненнями, роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Як визначено частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України врегульовано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів (інфляційних втрат та трьох відсотків річних) в порядку статті 625 ЦК України в даній справі є цілком правомірними.

Крім того, наведена вище правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2011 року у справі № 10/25.

Відповідно до листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Як роз'яснено у пункті 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач, керуючись положеннями статті 625 ЦК України, нарахував за період з 09 лютого 2015 року по 30 червня 2015 року інфляційних втрат на суму 28 524,23 грн. інфляційного збільшення та 912,69 грн. 3 % річних.

Наданий позивачем розрахунок здійснено невірно, оскільки за змістом абзацу 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Так, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 березня 2015 року рішення господарського суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року у справі № 918/1801/14 залишено без змін.

Рішення господарського суду (підстава звернення позивача з відповідним позовом) набрало законної сили 24 березня 2015 року, відтак за загальним правилом обчислення строків з наступного дня позивач набув прав передбачених статтею 625 ЦК України.

Здійснивши власний перерахунок нарахованих сум річних суд приходить до висновку що за період з 25 березня 2015 року по 30 червня 2015 року до задоволення підлягає 13 270,54 грн. інфляційних втрат та 629,88 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних стверджуються рішенням суду у справі № 918/1801/14 від 09 лютого 2015 року, розрахунком, іншими матеріалами справи, а тому є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково, в задоволенні вимог про стягнення 15 253,69 грн. інфляційних втрат та 282,81 грн. 3% річних слід відмовити.

Слід зазначити, що у своєму відзиві відповідач зазначає, що у випадку, якщо до винесення рішення суду існувало інше зобов'язання (не грошове), а рішенням суду було його змінено обов'язком відшкодувати шкоду то кредитор не має права вимагати відшкодувати в порядку передбаченому статтею 625 ЦК України.

Проте, суд не може погодитись з вказаним твердженням відповідача, оскільки пунктом 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року передбачено, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на встановлені обставини справи, суд констатує, що в даному випадку, згідно з рішенням господарського суду Рівненської області № 918/1801/14 від 09 лютого 2015 року, має місце зобов'язання, яке за своєю правовою суттю є саме грошовим зобов'язанням (обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" сплатити на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму боргу за непоставлений товар в розмірі 78 200 грн.).

Як роз'яснено у пункті 7.1. постанови пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням викладеного, оцінивши подані представниками сторін докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до статті 49 ГПК України, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Слід зазначити, що звертаючись до господарського суду з позовом позивачем сплачено згідно наявного в матеріалах справи платіжного доручення №502 від 31 серпня 2015 року судовий збір в сумі 1 827,00 грн..

Разом з тим, відповідно до положень статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Розміри мінімальної заробітної плати на 2015 рік затверджено Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" яким встановлено розмір мінімальної заробітної плати на початок року в сумі 1 218,00 грн..

Згідно статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином сплачений позивачем судовий збір в сумі 609,00 грн. може бути повернутий позивачу за його клопотанням в порядку передбаченому статтею 7 Закону України "Про судовий збір".

Звертаючись з позовом до суду позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3 000,00 грн. відшкодування понесених у зв'язку з оплатою послуг адвоката.

Так, в якості понесення позивачем витрат по оплаті юридичних послуг останнім надано суду договір про надання юридичних послуг № 02 від 10 серпня 2015 року, акт приймання - передачі наданих послуг, та квитанцію про сплату коштів в сумі 3 000,00 грн. від 25 серпня 2015 року.

Враховуючи викладене витрати по оплаті послуг адвоката в порядку статті 49 ГПК України підлягають до задоволення пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС" (35600, Рівненська область, м.Дубно, вул. К.Савура 6, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (18021, АДРЕСА_1, і.к. НОМЕР_1) 13 270 (тринадцять тисяч двісті сімдесят) грн. 54 коп. інфляційних втрат, 629 (шістсот двадцять дев'ять) грн. 88 коп. 3 % річних, судовий збір в сумі 575 (п'ятсот сімдесят п'ять) грн. 15 коп. та 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 63 коп. витрат з оплати послуг адвоката.

3. В задоволенні позову в частині вимог про стягнення 15 253,69 грн. інфляційних втрат та 282,81 грн. 3 % річних - відмовити.

4. Судові витрати в частині 1 583,37 грн. витрат по оплаті послуг адвоката та 642,85 грн. судового збору залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

повне рішення складено 24 листопада 2015 року

Суддя Качур А.М.