ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.11.2015 Справа № 920/1423/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоміль Санок Україна",

м. Рівне;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Суми;

про стягнення 17 587 грн. 19 коп.

Суддя Джепа Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

При секретарі судового засідання Лєпковій О.О.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 17 587 грн. 19 коп. заборгованості з яких: 9 390 грн. 74 коп. основного боргу, відповідно до укладеного між сторонами договору № 74/11 від 02.01.2011, 698 грн. 66 коп. пені; 727 грн. 07 коп. 3% річних; 6 770 грн. 72 коп. інфляційних втрат, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи в сумі 3 827 грн. 00 коп., з яких: 1 827 грн. 00 коп. судового збору; 2 000 грн. 00 коп. послуг адвоката.

29.09.2015 представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоміль Санок Україна" адвокат Юрковський С.Б. звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 30.09.2015 дане клопотання було задоволено та призначено подальший розгляд справи в режимі відеоконференції.

Представник позивача в судове засідання не прибув. В попередніх судових засіданнях повністю підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, відзив на позов не подав, повноважного представника в судове засідання не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про що свідчить в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали господарського суду Сумської області від 03.09.2015 про порушення провадження у справі, а. с. 60).

В дане судове засідання відповідач не прибув, правом подати додаткові заперечення проти вимог позивача не скористався, контррозрахунок або докази сплати суми заборгованості не подав, повноважного представника в судове засідання не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Ухвали по справі № 920/1423/15 направлялись судом відповідачу на зазначену адресу, проте ухвала від 13.10.2015 повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21048813, відповідно до якого станом на 19.08.2015, відповідач знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Тому, суд направляв відповідачу ухвали на вказану адресу позивачем та згідно витягу з ЄДРЮФП.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Між позивачем та відповідачем 02.01.2011 був укладений договір № 74/11.

Відповідно до розділу 1 Договору, продавець (постачальник) зобов'язується постачати (передавати) товар у власність покупця (відповідача), для використання у своїй підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати його на умовах даного Договору. Товар передається партіями на підставі замовлень покупця. Найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, вартість товару, зазначаються у товаросупровідному документі - накладній.

Позивач в позовній заяві наголошує, що п. п. 9.2 п. 9 Договору встановлено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 30 днів до його закінчення, даний Договір вважається пролонгованим на строк 1 (один) рік, тобто до 02.01.2013.

Як зазначено у позовній заяві, у зв'язку із зміною прізвища відповідач на адресу позивача надіслав повідомлення про зміну прізвища та свідоцтва платника ПДВ, а також надав копії реєстраційних документів, таких як: Витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, довідку про взяття на облік платника податків № 46732 від 17.05.2012, свідоцтво платника ПДВ № НОМЕР_1 від 23.06.2012, відповідно до яких індивідуальний податковий номер відповідача не змінився, підтверджено статус платника ПДВ.

Позивач звертає увагу на те, що будь-яких письмових документів щодо зміни або розірвання договору № 74/11 в адресу позивача не надходило.

Позивач в позовній заяві зазначає, що у зв'язку зі зміною свідоцтва платника ПДВ 19.06.2012 ним на адресу відповідача засобом електронного зв'язку було надіслано для підписання проект Договору № 41/12, зміст якого є тотожним змісту Договору № 74/11.

Позивач наголошує, що враховуючи тривалий час роботи з контрагентом (відповідачем), керівництво ТОВ «Стоміль Санок Україна» прийняло рішення щодо відвантаження товару без попередньої оплати під запевнення про здійснення такої оплати в день отримання товару.

Проте з моменту отримання відповідачем товару, згідно товаросупровідних документів, жодної письмової інформації у вигляді листів, рекламації, претензій щодо невідповідності асортименту, якості отриманого товару з боку відповідача не надходило.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 22.04.2015 направив на адресу відповідача претензію з вимогою погасити заборгованість в сумі 9 390 грн. 74 коп., проте дана претензія залишилась без відповіді.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що за даними бухгалтерського обліку станом на 19.08.2015 за відповідачем рахується дебіторська заборгованість в сумі 9 390 грн. 74 коп. за товар, отриманий за накладною № 5076 від 30.10.2012.

30.10.2012 позивачем оформлено та зареєстровано податкову накладну № 606, у якій в графі «Вид цивільно-правового договору», відповідно до внесених в « 1-С бухгалтерія» даних зазначено Договір поставки № 41/12, відповідно до якої задекларовано податкове зобов'язання по ПДВ, що підтверджується податковою накладною № 606 від 30.10.2012.

Разом з цим, позивач зазначає, що відповідач, як зареєстрований платник ПДВ, у відповідності до чинного законодавства, подав декларації з податку на додану вартість з додатками 1,5, за якими відносив до податкового кредиту суми ПДВ, включені у вартість придбаної у позивача продукції, відображені у податкових накладних, виставлених позивачем. При цьому, слід зазначити, що зазначення у податкових накладних номеру договору поставки № 41/12 позивачем не оспорювалось.

Крім цього, позивач зазначає, що одночасно із надісланням проекту Договору відповідачу, його номер був зареєстрованим та внесеним до бази комплексу 1С-бухгалтерії, внаслідок чого по всіх операціях з купівлі-продажу з контрагентом ФОП ОСОБА_2 (відповідачем) в документах, зокрема в податкових накладних, зазначався Договір № 41/12.

З невідомих позивачу причин Договір № 41/12 відповідачем був надісланий у вигляді світлокопії з печаткою. Оригінал Договору не був підписаним належним чином.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до інших вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 181 Господарського кодексу України встановлено загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

З наданих позивачем пояснень та доказів вбачається, що Договір № 74/11 від 02.01.2011 припинив свою дію 02.01.2013, а Договір № 41/12 від 19.06.2012 між позивачем та відповідачем у встановленому законодавством порядку не укладався.

Господарський суд враховує положення ст. 181 Господарського кодексу України нормами якої передбачено укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо. Разом з тим, матеріали справи не містять, позивачем на вимоги ухвал суду не подано документів на підтвердження укладання договору № 41/12 від 19.06.2012 у спрощений спосіб. Крім того, у своїх поясненнях позивач підтверджує, що відповідач не надіслав оригінал (а тільки копію) цього договору на його адресу для підписання.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з того, що між сторонами не укладалось, не оформлялось та не підписувалось жодних документів, які б свідчили про укладення в установленому законодавством порядку договору № 41/12 від 19.06.2012, на який посилається позивач.

Свої вимоги до відповідача позивач обґрунтовує накладною № 5076 від 30.10.2012 та податковою накладною від 30.10.2012 № 606, копії яких подано позивачем до матеріалів справи та які за змістом позову було оформлено на підставі договору № 41/12 від 19.06.2012, та в яких йдеться мова про товар, що було передано відповідачеві.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна є первинним документом бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" лише первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій, тобто факт здійснення операції передачі певного товару від постачальника до покупця. Для надання видатковій накладній юридичної сили й доказовості вона повинна містити обов'язкові реквізити, передбачені законодавством.

В разі, якщо в первинних документах відсутня інформація про конкретні товари, які передані покупцеві, їх вартість, одиницю вимірювання (тобто відсутність будь-якого з обов'язкових реквізитів, передбачених законодавством, прізвища особи на яку видана довіреність на отримання товару, або невідповідність встановленій законодавством формі) такі документи не відповідають вимогам законодавства, а тому не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 33-34 ГПК України.

Як вбачається з копії накладної № 5076 від 30.10.2012, на яку посилається позивач та яка додана до позовних матеріалів, вказаний документ містить лише підпис, проте невідомої особи. Крім того, з вказаної накладної не вбачається, на підставі якого договору поставлено товар.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Частиною 2 статті 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Отже, матеріали справи не містять, а позивачем не подано на витребування суду належних доказів існування між позивачем та відповідачем правовідносин, докази виникнення у відповідача зобов'язання по оплаті саме товару за договором № 41/12 від 19.06.2012 чи за іншим договором, у тому числі, який би був укладений у спрощений спосіб, доказів на підтвердження виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати суми основного боргу.

З огляду на викладене та враховуючи наявні матеріали справи, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 9 390 грн. 74 коп.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних згідно наданого позивачем розрахунку, й відповідно, про відмову у задоволенні позову.

Позивач в позові також просить суд відшкодувати його витрати з оплати послуг адвоката в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Згідно зі ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 509, 202, 626, 638, 639 Цивільного кодексу України, ст.ст. 181, 193 Господарського кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. ст. 33, 34, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 19.11.2015

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА