ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" листопада 2015 р.Справа № 916/3894/15

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія „НІКО-ТАЙС

Відповідач 1): Товариство з обмеженою відповідальністю „СОВАГРО

Відповідач 2): Фермерське господарство „ВІРА

Про: стягнення 15660,85 грн.

Суддя Демешин О.А.

Представники сторін не з`явились.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія „НІКО-ТАЙС (далі - позивач) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом та заявою про уточнення (фактично-збільшення) позовних вимог в якій просить стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю „СОВАГРО (далі відповідач 1) та Фермерського господарства „ВІРА (далі відповідач 2) 3036,62грн. сплати 3% річних у зв'язку із несвоєчасним виконанням Рішення Господарського суду Кіровоградської області по справі №16/24 від 16.03.2010р. що набрало законної сили, Угоди №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року та договору поруки №03-02-2015-1 від 03 лютого 2015 року та стягнути з Фермерського господарства „ВІРА 12624 гривні 23 копійки інфляційних втрат у зв'язку із несвоєчасним виконанням Рішення Господарського суду Кіровоградської області по справі №16/24 від 16 березня 2010 року, що набрало законної сили та Угоди №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року.

Відповідач 1 у відзиві на позов, зазначив що позовні вимоги визнає, проте задовольнити їх не може у звязку із скрутним фінансовим становищем.

Відповідач 2 відзиву на позов не надав, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами, в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом встановлено, що відповідач 2 (Фермерське господарство „ВІРА) до якого надано позов по цій справі та Селянське (фермерське) господарство „ВІРА, яке так іменується в доданих до матеріалів справи копіях документів (угоди про заміну кредитора, договір поруки, рішення господарського суду Кіровоградської області) є однією особою, приймаючи до уваги однаковий ).

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 16.03.2010р. по справі №16/24 було задоволено позов ТОВ„ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ до ФГ „ВІРА про стягнення 212003,56 грн., з яких: 115262,50грн. основного боргу, 5705,08 грн. пені, 7703,89 грн. сплати 28% річних, 3157,09 грн. інфляційних, 80175 грн. штрафу, 2120,04грн. державного мита, 235,76 грн. витрат на ІТЗ судового процесу в сумі та 5000 грн. витрат на послуги адвоката.

26.01.2011 року між ТОВ „ТЕХНІК ЕНЕРДЖГ та ФОП ОСОБА_1 було укладено Угоду №33-ТЕ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.512-519 ЦК України).

Пунктом 1.1. даної Угоди, було встановлено, що Первісний кредитор (ТОВ „ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ") відступає Новому кредитору (ФОП ОСОБА_1М.) право вимоги виконання Селянським (фермерським) господарством „ВІРА, зобов'язання щодо сплати розміру грошової суми, нарахованої у відповідності до норм чинного законодавства України, набутих ТОВ „ТЕХНІК ЕНЕРДЖІ на підставі Рішення Господарського суду Кіровоградської області по справі №16/24 від 16 березня 2010 року.

02.07.2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС (позивач по справі) було укладено Угоду №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) на підставі Рішення Господарського суду Кіровоградської області по справі №16/24 від 16 березня 2010 року, та згідно Угоди №33-ТЕ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 26.01.2011 року.

На виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ФОП ОСОБА_1 було передано Позивачу перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання Відповідачем-2 обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ФОП ОСОБА_1 повідомленням про зміну кредитора у зобов'язані, належним чином повідомило СФГ «ВІРА» про зазначені вище обставини.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Угодою №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, 03 лютого 2015 року між позивачем по справі - ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС (Кредитор) та відповідачем 1 - ТОВ „СОВАГРО (Поручитель) було укладено Договір поруки №03-02-2015-1, за умовами якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов'язку Селянським (фермерським) господарством „ВІРА щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру 3% річних у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов'язання згідно договору купівлі-продажу та Угоди, передбаченою ст. 2 цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки, під основним договором в цьому Договорі розуміють Угоду №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 рок, укладену на підставі Рішення Господарського суду Кіровоградської області по справі №16/24 від 16 березня 2010 року, що набрало законної сили.

У розділах 3 та 4 Договору поруки Поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності Поручителя та розмір поруки: Пункт 3.1. - Відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується частковою сплатою суми 3% річних у розмірі 4000 грн.

У звязку з простроченням по грошовому зобовязанню, що виникло на підставі вищевказаного рішення господарського суду Кіровоградської області, Угоди №177/07-12 про заміну кредитора у зобов'язані 02.07.2012 року та договору поруки №03-02-2015-1 від 03.02.2015р. позивач, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, просить стягнути з відповідачів солідарно 3036,62 грн. сплати 3% річних та стягнути з Фермерського господарства „ВІРА 12624,23 грн. інфляційних.

Як вбачається з позовної заяви, до складу простроченого грошового зобовязання загальною сумою 18216,78грн., на яке позивачем нараховувались 3% річних та інфляційні, стягнення яких є предметом спору по цій справі позивачем включено, стягнуті вищевказаним рішенням господарського суду Кіровоградської області 7703,89 грн. сплати 28% річних, 3157,09 грн. інфляційних, 2120,04грн. державного мита, 235,76 грн. витрат на ІТЗ судового процесу в сумі та 5000 грн. витрат на послуги адвоката.

Відповідач 1 у відзиві на позов, зазначив що позовні вимоги визнає, проте задовольнити їх не може у звязку із скрутним фінансовим становищем.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Як було зазначено вище, спір по цій справі полягає в стягненні, розрахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних, що були нараховані на суму 18216,78грн, яку серед іншого, господарський суд Кіровоградської області своїм рішенням від 16.03.2010р. по справі №16/24 стягнув з відповідача на користь ТОВ „Технік Енерджі.

Тобто, позивач вважає, що стягнуті з відповідача за рішенням суду грошові кошти в розмірі 18216,78грн. до яких включено 7703,89 грн. сплати 28% річних, 3157,09 грн. інфляційних, 2120,04грн. державного мита, 235,76 грн. витрат на ІТЗ судового процесу в сумі та 5000 грн. витрат на послуги адвоката є грошовим зобовязанням внаслідок прострочення якого, на підставі ч.2.ст.625 ЦК України, з відповідача слід стягнути, нараховані на цю суму 3% річних та інфляційні.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач також посилається на те, що зазначені вище грошові зобовязання відповідача виникли з судового рішення, як це передбачено ч.5 ст.11 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження.

Сторонами у виконавчому провадженні, відповідно до ч.1 ст.8 вказаного Закону є стягувач і боржник.

Таким чином, після набрання законної сили рішенням господарського суду Кіровоградської області від 16.03.2010р. по справі №16/24, у відповідача виник обов`язок щодо виконання цього судового рішення щодо оплати ТОВ „Технік Енерджі грошових коштів, в саме: 7703,89 грн. сплати 28% річних, 3157,09 грн. інфляційних, 2120,04грн. державного мита, 235,76 грн. витрат на ІТЗ судового процесу в сумі та 5000 грн. витрат на послуги адвоката.

Тобто, на стадії виконання судового рішення у боржника існують зобовязання перед стягувачем і вони ґрунтуються саме на судовому рішенні, а частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено зобовязання боржника щодо сплати боргу з урахуванням інфляційних та 3% річних перед кредитором.

Правовідносини „боржник-стягувач та „боржник-кредитор(ст.625 ЦК України) є різними за своєю правовою природою і тому, нарахування 3% річних та інфляційних на суму, яка на підставі судового рішення підлягає до стягнення з боржника на користь стягувача суд вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Частиною 5 статті 11 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Зазначена норма носить відсильний характер і передбачає можливість виникнення цивільних прав та обовязків з рішення суду тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Будь-яких обґрунтувань своїх позовних вимог, з посиланням на такі акти цивільного законодавства, позивачем в позовній заяві не здійснено.

Між тим, чинним законодавством не передбачено виникнення між сторонами інших (нових) цивільних прав та обов`язків, ніж ті, що існували між цими сторонами до судового рішення і ґрунтувались на певних, насамперед договірних, правовідносинах.

Виникнення ж цивільних прав та обовязків з рішень суду, передбачене ч.5 ст.11 ЦК України, може мати місце, наприклад, в разі прийняття судом рішень: про визнання права власності; про усунення перешкод в користуванні майном; про визнання недійсним правочину, про укладення, зміну та розірвання договору тощо.

Окремо слід зазначити, що підставою позову є прострочення по грошовому зобовязанню, яке виникло із судового рішення. Тому, судом не приймаються і при вирішенні цього спору не можуть бути застосовані в порядку ст.111-28 ГПК України, додані позивачем до матеріалів справи копії постанов Верховного Суду України, оскільки в жодній із справ по яким Верховним Судом України приймались ці постанови предметом спору не було стягнення 3% річних та інфляційних, нарахованих за прострочення по грошовому зобовязанню, що виникло із судового рішення. Так, з двох постанов (від 08.11.2010р. та від 15.11.2010р.) вбачається, що предметом спору у справах було, серед іншого, стягнення 3% річних та інфляційних за прострочення по грошовому зобовязанню, що виникло із договірних правовідносин, а предметом спору у справі по якій Верховним Судом України було винесено постанову від 01.10.2014р. було стягнення інфляційних та 3% річних за несвоєчасне виконання вироку суду по кримінальній справі в частині позовних вимог про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, що передбачено нормами КПК України. Тобто, це грошове зобовязання виникло саме із судового рішення (вироку) і не існувало до цього вироку.

Суд зазначає, що судовою практикою передбачено можливість нарахування та стягнення з боржника 3% річних і інфляційних, якщо продовжується прострочення по грошовому зобовязанню, що виникло з договірних правовідносин, але таке нарахування та стягнення можливо за інший період, ніж той за який вже мало місце стягнення 3% річних та інфляційних по судовому рішенню.

Однак, як зазначалось вище, підставами позову по цій справі є саме прострочення по грошовому зобовязанню, що виникло на підставі судового рішення, а не з договірних правовідносин.

За таких обставин, у задоволенні позову стосовно Фермерського господарська „ВІРА слід відмовити.

З огляду на те, що позовні вимоги до ТОВ „СОВАГРО, ґрунтуються на договорі поруки № 03-02-2015-1 від 03.02.2015р., тобто є похідними від вимог про стягнення по основному зобовязанню, - у задоволенні позову стосовно ТОВ „СОВАГРО, також, слід відмовити.

Крім того, в пункті 1.1. вказаного договору зазначено, що поручитель (ТОВ „СОВАГРО) поручається перед кредитором ((ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс) за виконання обовязку Селянським (фермерським) господарством „ВІРА щодо виконання грошового зобовязання по сплаті 3% річних у звязку з неналежним виконанням боржником грошового зобовязання згідно договору купівлі-продажу та Угоди, передбаченими ст.2 цього договору.

А у пункті 2.1. договору поруки зазначено про те, що у ньому під основним договором розуміється Угода № 177/07-12 про заміну кредитора в зобовязанні від 02.12.2012р.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена Угода була укладена між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс і по ній не існувало будь-якого зобовязання Фермерського господарства „ВІРА, яке забезпечувалось би вищевказаним договором поруки.

Також договір поруки не містить відомостей про те по якому „договору купівлі-продажу і в яких обсягах поручитель забезпечує виконання зобовязання боржника перед кредитором.

Згідно ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили, в порядку ст. 85 ГПК України

Повне рішення складено 20 листопада 2015 р.

Суддя О.А. Демешин