ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Справа № 911/3206/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Щур О. Д.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 47 від 09.07.2015 р.);

від відповідача: не зявились;

від третьої особи: не зявились;

розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства „Українська охоронно-страхова компанія, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Столична, с. Здорівка, Васильківський район

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2, м. Васильків

про стягнення 9 273, 44 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПРАТ „Українська охоронно-страхова компанія звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Агрофірма Столична про стягнення 9 273, 44 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем неналежним виконанням відповідачем та третьою особою свого обовязку щодо надання позивачу письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду у встановлений трьоденний строк з дня настання дорожньо-транспортної пригоди згідно з полісом № АІ/1576612 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.05.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.07.2015 р. порушено провадження у справі № 911/3206/15 за позовом ПРАТ „Українська охоронно-страхова компанія до ТОВ „Агрофірма Столична про стягнення 9 273, 44 грн і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 02.09.2015 р. Також, даною ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2.

31.08.2015 р. до канцелярії суду від позивача надійшов супровідний лист № 191 від 25.08.2015 р. із доданими до нього документами на виконання вимог суду, що долучені судом до матеріалів справи.

02.09.2015 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 16.09.2015 р.

16.09.2015 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 30.09.2015 р.

30.09.2015 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 21.10.2015 р.

21.10.2015 р. у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не зявились, хоча про судове засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомили, документи, витребувані судом, у повному обсязі не надали.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за відсутності відзиву на позовну заяву за наявними у ній матеріалами.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2014 р. о 16 годині 00 хвилин по вул. Луначарського в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі дтп) за участю транспортного засобу - автомобіля „Toyota Land Cruiser Prado, реєстраційний номер АА 9650 MC, що належав і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_3, та транспортного засобу - автомобіля „Газ 33021, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ТОВ „Агрофірма Столична і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_2

У процесі розгляду справи судом встановлено, що на момент скоєння дтп право власності фізичної особи ОСОБА_3 на транспортний засіб - автомобіль „Toyota Land Cruiser Prado, реєстраційний номер АА 9650 MC, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ААС № 980892, наявним у матеріалах справи.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що на момент скоєння дтп транспортний засіб - автомобіль „Газ 33021, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ТОВ „Агрофірма Столична був під керуванням фізичної особи ОСОБА_2, який працював у ТОВ „Агрофірма Столична, під час виконання ним трудових обовязків, що підтверджується довідкою № 10252 від 07.08.2014 р. Відділу ДАІ з обслуговування Дніпровського району в м. Києві, перепусткою № 28 ТОВ „Агрофірма Столична, наявними у матеріалах справи, та було підтверджено самою фізичною особою ОСОБА_2 у судовому засіданні, що відбулось 30.09.2015 р.

Крім того, вищевказані обставини та обставини дтп і наявність вини фізичної особи ОСОБА_2 у скоєнні вищевказаної дтп та у завданні майнової шкоди фізичній особі ОСОБА_3 внаслідок скоєння дтп підтверджуються постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2014 р. у справі № 755/15131/14-п та іншими матеріалами вказаної справи, наявними у матеріалах справи.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що на момент скоєння дтп цивільно-правова відповідальність фізичної особи ОСОБА_2 як володільця та користувача транспортного засобу автомобіля „Газ 33021, реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована згідно полісу № АІ/1576612 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.05.2014 р., укладеного між ТОВ „Агрофірма Столична і ПРАТ „Українська охоронно-страхова компанія. Ліміт відповідальності за цим договором за шкоду, завдану майну третім особам, становить 50 000 грн, франшиза 0, 00 грн. Строк дії даного договору становив з 06.05.2014 р. по 05.05.2015 р.

14.07.2014 р. фізична особа ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою б/н від 14.07.2014 р. (вх. № 9242 від 14.07.2014 р.) на виплату страхового відшкодування, у якій просив останнього здійснити виплату страхового відшкодування за збиток (шкоду), завданий внаслідок скоєння вищевказаної дтп, з вини водія фізичної особи ОСОБА_2

05.08.2014 р. фізична особа ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою (повідомленням) б/н від 05.08.2014 р. (вх. № 10763 від 05.08.2014 р.) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, у якій повідомив про вищевказану дтп та її обставини.

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля „Toyota Land Cruiser Prado, реєстраційний номер АА 9650 MC, пошкодженого внаслідок дтп, що сталась 04.06.2014 р. з вини водія фізичної особи ОСОБА_2, склала 9 273, 44 грн, що підтверджується звітом № 2980 від 04.09.2014 р. з оцінки транспортного засобу, проведеним і складеним фізичною особою підприємцем, оцінювачем ОСОБА_4, наявним у матеріалах справи.

Відповідно до умов договору страхування (полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів), на підставі заяви б/н від 14.07.2014 р. на виплату страхового відшкодування, розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № 15288 від 28.10.2014 р., страхового акту № 15572 від 24.11.2014 р., у період з 21.11.2014 р. по 28.11.2014 р. позивачем було виплачено страхове відшкодування фізичній особі ОСОБА_3 у загальному розмірі 9 273, 44 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8134 від 21.11.2014 р. на суму 1 000, 00 грн, платіжним дорученням № 8208 від 25.11.2014 р. на суму 1 000, 00 грн, платіжним дорученням № 8341 від 28.11.2014 р. на суму 5 860, 86 грн, платіжним дорученням № 8351 від 28.11.2014 р. на суму 1 412, 58 грн, наявними у матеріалах справи.

10.02.2015 р. позивач звернувся до відповідача із претензією № 1019 від 03.02.2015 р., у якій він просив відповідача сплатити 9 273, 44 грн страхового відшкодування в порядку регресу у звязку із неналежним виконанням свого обовязку щодо надання страховику письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду у встановлений трьоденний строк з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась 04.06.2014 р.

Регулювання відносин страхування здійснюється Цивільним кодексом України, Законом України „Про страхування та іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором страхування, правилами страхування, затвердженими страховою компанією.

Згідно з ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 цього ж кодексу страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Аналогічні вищевказані норми Цивільного кодексу України закріплені у ст. ст. 16, 25 Закону України „Про страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1172 цього ж кодексу передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Пунктом 6 Розяснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів повязаних з відшкодуванням шкоди передбачено, що для правильного вирішення спорів, повязаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обовязку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків, безпосередній причинний звязок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобовязана відшкодувати її на загальних підставах.

Положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т. п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Особи, винними діями яких заподіяна шкода джерелу підвищеної небезпеки і які самі не є потерпілими внаслідок шкоди, заподіяної цим джерелом підвищеної небезпеки, відповідають за заподіяну шкоду на підставі ст. 440 ЦК.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших обєктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Положеннями Розяснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів повязаних з відшкодуванням шкоди передбачено, що відповідно до статті 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, навіть якщо ця особа безпосередньо не здійснювала експлуатації цього джерела. У випадку протиправного вибуття джерела підвищеної небезпеки, що повинен довести його володілець, останній, як правило, не несе відповідальності за заподіяну шкоду.

Згідно з ст. 3 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 цього ж закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1. ст. 22 цього ж закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Статтею 29 цього ж закону передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як було зазначено вище та встановлено судом у процесі розгляду справи, шкоду транспортному засобу - автомобілю „Toyota Land Cruiser Prado, реєстраційний номер АА 9650 MC, що належав і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_3, було завдано з вини працівника ТОВ „Агрофірма Столична водія фізичної особи ОСОБА_2, і позивачем за таким страховим випадком на відшкодування заподіяної шкоди було виплачено фізичній особі ОСОБА_3 страхове відшкодування у загальному розмірі 9 273, 44 грн відповідно до умов полісу № АІ/1576612 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.05.2014 р., укладеного між ТОВ „Агрофірма Столична і ПРАТ „Українська охоронно-страхова компанія.

Згідно з п. 33.1.4. ст. 33.1. Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обовязок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до підпункту 38.1.1. пункту 38.1. ст. 38 цього ж закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником);

г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху;

ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону;

д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування).

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 р. № 3045-VI „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування змін у статтю 33 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було розширено перелік обовязків учасників дтп, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання дтп був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту „ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання дтп, внесені не були.

Як було зазначено вище та встановлено судом у процесі розгляду справи, фізична особа ОСОБА_3 (потерпіла особа) 14.07.2014 р. звернувся до позивача (страховика) із заявою б/н від 14.07.2014 р. (вх. № 9242 від 14.07.2014 р.) на виплату страхового відшкодування, а фізична особа ОСОБА_2 (водій транспортного засобу, винний у скоєнні дтп та завданні майнової шкоди) із порушенням встановленого строку лише 05.08.2014 р. звернувся до позивача (страховика) із заявою (повідомленням) б/н від 05.08.2014 р. (вх. № 10763 від 05.08.2014 р.) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, у якій повідомив про вищевказану дтп та її обставини, тобто через 2 місяці після скоєння дтп.

При цьому суд, вважає за необхідне зазначити, що вищенаведеними правовими нормами встановлено обовязок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дтп, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дтп. Такий обовязок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дтп власними силами, провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів), вчасно узгодити із потерпілою особою розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування, у разі необхідності провести оцінку, експертизу пошкодженого майна, і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, такий страховий випадок зафіксований правоохоронними органами у встановленому порядку, третя особа, як особа, винна в дтп, притягнута до адміністративної відповідальності, а сам позивач його визнав, самостійно оцінивши пошкоджений транспортний засіб і добровільно сплативши потерпілій особі страхове відшкодування.

Отже, враховуючи вищевказані положення Цивільного кодексу України, Закону України „Про страхування, положення ст. ст. 3, 6, 22, 29, 33, 38 (та інших) Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та за наслідками їх правового аналізу, а також враховуючи фактичні обставини даної справи, суд вважає, що сам по собі факт несвоєчасного повідомлення третьою особою (водій транспортного засобу, винний у скоєнні дтп та завданні майнової шкоди) позивача (страховика) про настання страхового випадку (дтп) за умови належного оформлення правоохоронними органами страхового випадку та відсутності його оспорення, притягнення винної у дтп особи до адміністративної відповідальності, вчинення потерпілим, винною особою та страховиком і іншими особами всіх інших необхідних дій, встановлених положеннями Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обовязкових для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування та добровільного проведення його виплати, не може бути підставою, порівняно із іншими, передбаченими підпунктами а), б), в), г), д) підпункту 38.1.1. пункту 38.1. ст. 38 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, для виникнення у позивача (страховика) після виплати страхового відшкодування права на подання регресного позову до відповідача (страхувальника) або третьої особи (водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду) про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за таким страховим випадком, так як вказане не відповідає суті та меті здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а може бути підставою для звернення позивачем (страховиком) на загальних підставах до відповідача (страхувальника) або третьої особи (водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду) із відповідним позовом про відшкодування збитків у звязку із порушенням останніми обовязку, встановленого Законом України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, щодо невідкладного письмового повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду (настання страхового випадку), у разі їх завдання.

Вищевказана правова позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його постанові від 16.09.2015 р. у справі № 6-284цс15 Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу за позовом ПАТ „Страхова компанія „Країна до Особа-1 про стягнення в порядку регресу витрат зі сплати страхового відшкодування.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, у спірних відносинах факт несвоєчасного повідомлення третьою особою (водій транспортного засобу, винний у скоєнні дтп та завданні майнової шкоди) позивача (страховика) про настання страхового випадку (дтп) за умови належного оформлення правоохоронними органами страхового випадку та відсутності його оспорення, притягнення винної у дтп особи до адміністративної відповідальності, вчинення потерпілим, винною особою та страховиком і іншими особами всіх інших необхідних дій, встановлених положеннями Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обовязкових для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування та добровільного проведення його виплати, не може бути підставою для виникнення у позивача (страховика) після виплати страхового відшкодування права на подання регресного позову до відповідача (страхувальника) або третьої особи (водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду) про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за таким страховим випадком, так як вказане не відповідає суті та меті здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому позовна вимога позивача до відповідача про стягнення 9 273, 44 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

19 листопада 2015 р.