РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа № 910/24946/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Нафтохімік Прикарпаття»

до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта»

про стягнення 80 240, 00 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Мойсук Л.А. за довіреністю № 9-01 від 15.09.2015 р.;

від відповідача: Бахмач С.О. за довіреністю № 50 від 25.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Нафтохімік Прикарпаття» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» (далі - відповідач) про стягнення 80 240, 00 грн. витрат, понесених позивачем за час зберігання нафти понад строки, визначені договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 25.04.2014 р. між сторонами було укладено Договір про надання послуг зі зберігання нафти № 5/2014. Як зазначає позивач, він листом від 07.05.2014 р. повідомив відповідача про те, що безоплатне зберігання нафти спричиняє йому значних витрат зі зберігання технологічної нафти, з огляду на що просив обмежити термін зберігання на безоплатній основі до 90 днів. 03.06.2014 р. сторони уклали додаткову угоду № 1, якою погодили термін безоплатного зберігання не більше 90 днів. Оскільки за вказаним Договором на зберігання було передано нафту за актом приймання-передачі від 14.04.2014 р., на переконання позивача строк безоплатного зберігання закінчився 14.07.2014 р. Листом від 08.07.2014 р. позивач повідомив відповідача про неможливість подальшого зберігання нафти на безоплатній основі та запропонував встановити плату за зберігання. Оскільки в подальшому за твердженням позивача відповідач нафту не забрав та не погодився на умови позивача, він вирішив звернутись до суду з даним позовом з метою захисту власних прав та законних інтересів, оскільки поніс збитки у вигляді витрат зберігача на зберігання спірної нафти та вжиття заходів, які унеможливлюють погіршення її якості, попередження псування, втрат, нестачі та розкрадання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24946/15, її розгляд призначено на 07.10.2015 р.

07.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про витребування від позивача обґрунтованого розрахунку позовних вимог та документального підтвердження витрат, зазначених в позовній заяві.

Від представника позивача у судовому засіданні 07.10.2015 р. надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 07.10.2015 р. суд в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) оголосив перерву до 27.10.2015 р. Розгляд клопотання відповідача про витребування доказів було вирішено відкласти до встановлення фактичних обставин справи.

19.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, в яких він повторно викладає доводи, наведені в позовній заяві.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він звертає увагу на те, що 13.11.2014 р. між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 5/2014 від 25.04.2014 р., якою зокрема було вирішено розірвати Договір з 26.08.2014 р., а також визначено, що нафта вважатиметься повернутою відповідно до акту приймання-передачі нафти зі зберігання від 26.08.2014 р. Того ж дня, відповідно до пояснень відповідача, 13.11.2014 р. сторони підписали Акт, в якому відобразили, що зберігач передав, а поклажодавець прийняв зі зберігання нафту, при цьому вона фізично не переміщалась з резервуарних ємностей зберігача в систему магістральних нафтопроводів поклажодавця. При цьому, відповідно до пояснень відповідача, в п. 3 вказаного Акту сторони визначили, що розміщення нафти в резервуарних ємностях позивача визначається договором оренди резервуарних ємностей № ОР-14-51 від 13.11.2014 р. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивач не надав доказів на підтвердження заявленої до відшкодування суми витрат. Крім того, відповідач зазначає, що він не прострочував безоплатний період зберігання нафти, оскільки з Актом від 28.05.2014 р. такий строк закінчився 26.08.2014 р., а за Актом від 14.07.2014 р. - 13.10.2014 р., проте як після 26.08.2014 р. відносини сторін регулюються договорами оренди резервуарних ємностей від 13.11.2014 р. № ОР-14-51, від 10.02.2015 р. № ОР-15-04, від 18.03.2015 р. № ОР-15-19. Крім того, відповідач зазначає, що між сторонами розглядався спір в межах справи № 910/23904/15 господарського суду міста Києва за позовом ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» до ПАТ «Укртранснафта» про стягнення 106 921 555,81 грн. заборгованості за Договором оренди резервуарних ємностей № ОР-15-19 від 18.03.2015 р. та за зустрічним позовом ПАТ «Укртранснафта» до ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» про визнання договору удаваним та недійсним.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 11.11.2015 р.

Представник позивача в судовому засіданні 11.11.2015 р. підтримав заявлені позовні вимоги, представник позивача проти позову заперечив.

Судом було розглянуто в судовому засіданні клопотання відповідача про витребування доказів у справі (обґрунтованого розрахунку позовних вимог та документального підтвердження витрат, зазначених в позовній заяві) та вирішено його відхилити, оскільки обов'язок документально підтвердити заявлені до суду вимоги на позивача покладає процесуальний закон і додаткового винесення ухвали суду з цього приводу не потребується. Так, витребування доказів у справі за клопотанням учасника судового процесу здійснюється лише у випадку неможливості отримати ним самостійно та надати суду конкретні докази, які можуть мати значення при розгляді справи.

У судовому засіданні 11.11.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2014 року між ПАТ «Укртранснафта» (сторона 1) та ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» (сторона 2) було укладено Договір про надання послуг зі зберігання нафти №5/2014 (далі - Договір зберігання), відповідно до п. 1.2. якого було визначено, що зберігач надає поклажодавцю на безоплатній основі послуги зі зберігання нафти поклажодавця у резервуарах зберігача, які включають в себе приймання нафти із трубопроводного транспорту на зберігання, зберігання її в резервуарах зберігача та повернення її поклажодавцю зі зберігання.

Згідно з п. 1.4. Договору зберігання було визначено, що нафта, передана на зберігання, зберігається в резервуарах зберігача, розташованих на його території за адресою: України, 78405, Івано-Франківська область, місто Надвірна, вулиця Майданська, 5.

Пунктом п. 2.2 Договору зберігання його сторони визначили, що зберігач зобов'язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами, забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця.

Відповідно до п. 3.1. Договору зберігання сторонами було погоджено, що зберігач надає поклажодавцю послуги зі зберігання нафти на безоплатній основі.

Пунктом 9.1. Договору зберігання було визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом одного року з подальшою пролонгацією на рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не побажала іншого, письмово попередивши іншу сторону за місяць до закінчення строку дії Договору.

На виконання умов Договору зберігання стороною 2 було прийнято від сторони 1 на зберігання нафту в кількості 101 884,4 тонн, що підтверджується актами приймання-передачі нафти на зберігання № 1 від 28.05.2014 р. та № 2 від 14.07.2014 р.

Листом від 27.05.2014 р. за № 916/1-01 позивач повідомив відповідача про те, що він вимушений обмежити термін тимчасового зберігання нафти на безоплатній основі до 90 днів, про що просив укласти Додаткову угоду до Договору зберігання.

03.06.2014 р. сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору зберігання, відповідно до якої внесли зміни до пункту п. 2.2 та визначили, що зберігач зобов'язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами (але не більше ніж 90 днів), забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця.

Листом від 08.07.2014 р. за № 287-01 позивач повідомив відповідача про те, що після закінчення безоплатного строку зберігання, здійснення подальше зберігання нафти на безоплатній основі є неможливим та запропонувало погодити розмір плати за подальше зберігання.

Тобто, вказаним листом позивач фактично повідомив відповідача про відсутність наміру продовжувати правовідносини, які виникли з договору зберігання після закінчення 90-денного безкоштовного строку зберігання, на умовах вказаних у такому договорі.

Доказів погодження відповідачем оплатних послуг зі зберігання спірної нафти на підставі договору зберігання матеріали справи не містять, як і не містять доказів забору нафти після закінчення безоплатного строку зберігання.

Разом з тим, за змістом ст. 948 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з закінченням визначеного договором зберігання строку зберігання у поклажодавця виникає обов'язок забрати у зберігача передане на підставі такого правочину майно.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 Договору зберігання сторонами було погоджено право зберігача достроково розірвати договір зберігання у разі невиконання поклажодавцем своїх зобов'язань.

За приписами ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки відповідач на умови позивача щодо оплатного зберігання не погодився, і нафту після закінчення визначеного договором безкоштовного строку зберігання не забрав, відбулась одностороння відмова позивача від Договору зберігання № 5/2014 від 25.04.2014 р., тобто, відбулось повне припинення зобов'язань за договором зберігання з 24.07.2014 р., що відповідає приписам ст. ст. 611, 615, 651, 653 Цивільного кодексу України.

В подальшому, 13.11.2014 р. сторони підписали Додаткову угоду № 2 до Договору зберігання, якою визначили, що вони дійшли згоди розірвати Договір про надання послуг зі зберігання нафти № 5/2014 від 25.04.2014 р. з 26.08.2014 р.

При цьому, пунктом 3 Додаткової угоди № 2 було визначено, що нафта вважається повернутою поклажодавцю згідно з актом приймання-передачі нафти зі зберігання 26.08.2014 р.

Оформлення належним чином акта, вказаного у п. 2 цієї Додаткової угоди № 2 до Договору, буде свідчити про відсутність претензій сторін одна до одної (пункт 3 Додаткової угоди № 2).

13.11.2014 р. сторони підписали Акт приймання-передачі нафти зі зберігання за Договором про надання послуг зі зберігання нафти від 25.04.2014 р. № 5/2014, яким визначили, що вони підтверджують той факт, що згідно з Додатковою угодою № 2 від 13.11.2014 р. до Договору про надання послуг зі зберігання нафти від 25.04.2014 р. № 5/2014 зберігач передав, а поклажодавець прийняв зі зберігання нафту сиру в терміни, визначені цією Додатковою угодою, в загальній кількості 101 884, 4 метричних нетто тонн. Нафта фізично не переміщалась з резервуварних ємностей зберігача в систему магістральних нафтопроводів поклажодавця.

При цьому, пунктом 3 вказаного Акту було передбачено, що розміщення нафти в резервуарних ємностях позивача визначаються Договором оренди резервуарних ємностей № ОР-14-51 від 13.11.2014 р.

Так, судом встановлено, що 13.11.2014 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди резервуарних ємностей №ОР-14-51, відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний № 24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний № 24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний № 24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний № 24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний № 24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний № 25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний № 25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний № 25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний № 25776, строком з 26.08.2014 р. по 31.12.2014 р.

Зокрема, пунктом 10.1. вказаного Договору оренди сторони поширили його дію згідно зі ст. 631 ЦК України на період з 26.08.2014 р.

10.02.2015 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди резервуарних ємностей № ОР-15-04, відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний № 24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний № 24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний № 25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, строком з 01.01.2015 р. по 17.03.2015 р.

18.03.2015 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди резервуарних ємностей № ОР-15-19 відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний № 24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний № 24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний № 24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний № 25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний № 25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний № 25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, строком з 18.03.2015 р. по 30.04.2015 р.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що на переконання позивача строк погодженого сторонами безоплатного зберігання нафти за Договором зберігання скінчився 14.07.2014 р. (90 днів від вказаної ним дати передачі нафти - 14.04.2014 р.), після чого, оскільки відповідач не забрав спірну нафту, позивач поніс витрати на її зберігання, які і просить у своїй позовній заяві відшкодувати як збитки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Відшкодування збитків, як окремий спосіб захисту, визначений п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України та категорія яких розкривається в приписах ст. 22 ЦК України, передбачає як спеціальний предмет доказування, так і може стосуватись лише випадків завдання матеріальної шкоди або спричинення упущеної вигоди.

Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

В даному випадку, позивач стверджує, що ним понесено збитки у формі витрат на зберігання переданого йому відповідачем майна, яке останній після закінчення строку безоплатного зберігання не забрав, як і не погодився на запропонований позивачем розмір оплати послуг позивача.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно із ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Статтею 948 ЦК України встановлено, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно з ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

При цьому, статтею 947 ЦК України визначено, що при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Разом з тим, всупереч вищевказаним положенням чинного процесуального законодавства відповідачем взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ним у спірний період витрат, про відшкодування яких ним заявлено позовні вимоги у даній справі.

Так, наведена у позовній заяві сума позовних вимог нічим не обґрунтована, оскільки під час провадження у справі позивач надав суду лише копії Договору зберігання, додаткових угод та актів до нього, а також листування між сторонами.

При цьому, жодних первинних документів, в тому числі фінансових, які б свідчили про понесення позивачем витрат на зберігання спірної нафти, суду надано не було.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість позовних вимог, вони не підлягають задоволенню, з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака