КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 5011-23/10527-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Департамента державної виконавчої служби міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р.

у справі №5011-23/10527-2012 (судя: Нечай О.В.)

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт"

на рішення, дію/бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт"

про розірвання договору та стягнення 11 700 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київський річковий порт" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт" про розірвання договору та стягнення 11 700 000,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2012р. позов задоволено повністю, розірвано договір доручення № 03-11/1 від 03.11.2011 року, укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Декорт" та Публічним акціонерним товариством "Київський річковий порт", стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт" на користь Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" 11 700 000 грн. 00 коп. - основного боргу та 65 453 грн. 00 коп. - судового збору.

02.10.2012 р. на виконання вказаного рішення господарського суду м. Києва було видано наказ.

15.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт" було подано скаргу на рішення, дію/бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень та клопотання про поновлення строку на подання скарги.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.08.2015 року провадження у справі в частині зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути наказ господарського суду м. Києва від 02.10.2012 р. у справі № 5011-23/10527-2012 без виконання - припинено. В іншій частині вимог - скаргу задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду м. Києва суду від 19.08.2015 р, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 19.08.2015 року у справі № 5011-23/10527-2012 та відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала Господарського суду м. Києва прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2015 року, на підставі поданої апеляційної скарги, було відновлено апелянту строк для подачі апеляційної скарги та порушено провадження для розгляду у наступному складі суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А., Тарасенко К.В. та призначено розгляд скарги на 10.11.2015 року.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Господарського суду м. Києва від 19.08.2015 р. у справі № 5011-23/10527-2012скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду.

Представники позивача в судове засідання 10.11.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Відповідно до ч.5 ст.106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом м. Києва при прийнятті оскарженої ухвали норм процесуального та матеріального права, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала Господарського суду м. Києва від 19.08.2015 року у справі № 5011-23/10527-2012 прийнята з вірним застосуванням норм процесуального та матеріального права, є обґрунтованою з наступних підстав.

Відповідно до ст.121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

На думку боржника державним виконавцем неправомірно винесено постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.04.2015 р. з огляду на порушення державним виконавцем усім передбачених законодавством строків на здійснення виконавчого провадження.

Згідно приписів ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ст. 25 цього Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 (далі - Інструкція) реалізація учасниками виконавчого провадження своїх повноважень, а також залучення інших осіб до участі у проведенні виконавчих дій та реалізації ними своїх повноважень здійснюються відповідно до глави 2 Закону. Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов'язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення.

Пунктом 3.7.1 Інструкції встановлено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 27 даного Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 30 Закону, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Отже у відповідності до положень ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії, передбачені Законом, з виконання рішення майнового характеру, в тому числі пов'язані зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, в шестимісячний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи 11 лютого 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 36486678 з виконання наказу господарського суду міста Києва № 5011-23/10527-2012 від 02.10.2012 р. Вказаною постановою надано боржнику семиденний строк для самостійного виконання наказу з моменту отримання даної постанови.

30.04.2015 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанову про арешт коштів боржника, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Отже з наведених обставин справи суд першої інстанції вірно констатував факт порушення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України всіх передбачених законодавством строків для здійснення виконавчого строку, адже дії щодо примусового виконання рішення були вчиненні державним виконавцем лише через два роки після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 36486678 з виконання наказу господарського суду міста Києва № 5011-23/10527-2012 від 02.10.2012 р.

Більше того, матеріали виконавчого провадження, копію яких долучено до справи, не містять жодного документу, в тому числі постанови державного виконавця, які б свідчили про відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника тощо.

Слід звернути увагу, що виконавчі дії не можуть вчинятись державним виконавцем необмежений час, оскільки це порушує законні права сторін виконавчого провадження, а також вищезазначені норми Закону та Інструкції.

Суд першої інстанції встановивши, що в ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем виконавчі дії, необхідні для здійснення заходів примусового виконання рішення суду, у строки та порядку передбачені Законом України "Про виконавче провадження" вчинені не були, дійшов обґрунтованих висновків про задоволення скарги боржника в цій частині.

Отже, у місцевого господарського суду були в наявності всі підстави для визнання постанов про накладання арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.04.2015, про арешт коштів боржника від 30.03.2015 та про стягнення з боржника виконавчого збору незаконними.

Щодо зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути наказ господарського суду м. Києва від 02.10.2012 р. у справі № 5011-23/10527-2012 без виконання, то в даному випадку як було вірно встановлено судом першої інстанції, 30.06.2015 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку з поданою до Міністерства юстиції України заяви (в порядку ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження") № 01-29-165 від 22.05.2015р., в якій зазначено про врегулювання питання погашення заборгованості боржника перед стягувачем, а отже у зв'язку з вичерпанням предмету спору в цій частині скарги провадження у за скаргою в частині зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути наказ господарського суду м. Києва від 02.10.2012р. у справі № 4011-23/10527-2012 без виконання, згідно положень пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України підлягає припиненню.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду м. Києва від 19.08.2015 року у справі № 5011-23/10527-2012 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, прийнята з дотриманням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційна скарга, з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 99, 101, 102 - 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департамента державної виконавчої служби міністерства юстиції України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду м. Києва від 19.08.2015 року у справі № 5011-23/10527-2012 залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-23/10527-2012 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко