ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р.Справа № 922/2769/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Приватної фірми "Прайд", м. Харків
до 1. Адміністрації Київського району Харківської міської ради, м. Харків , 2. Харківської міської ради, м. Харків , 3. Управління Державної казначейської служби України у м. Харкові Харківської області, м. Харків
про стягнення 290050,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, директор

відповідачів - 1. не з*явився, 2. ОСОБА_2, дов. № 08-11/4670/2-14 від 24.12.2014 року, 3. не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про стягнення з місцевого бюджету м. Харкова на користь 227550,00 грн. вартості знищеного майна та 62500,00 грн. неодержаного доходу (упущеної вигоди) за період з 13 грудня 2012 року по 31 грудня 2013 року.

Представник позивача у судовому засіданні та у наданих письмових поясненнях підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що 13 грудня 2015 року Адміністрація Київського району Харківської міської ради, без попередження позивача, як власника, здійснила дії із демонтажу та розбирання капітальної нежитлової будівлі павільйону очікування громадського транспорту із вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розміщеного за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1 (далі нежитлова будівля павільйону, зупиночний павільйон), що призвело до завдання позивачеві збитків, про відшкодування яких він просить суд. У позові Приватна фірма "Прайд" стверджує про те, що підставами для дій першого відповідача щодо демонтажу та розбирання нежитлової будівлі павільйону є рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 листопада 2012 року №740 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан". В обґрунтування позову Приватна фірма "Прайд" посилається на те, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 листопада 2012 року №740 у частині пункту 12 додатку до рішення визнано протиправним та скасовано згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року у справі №641/5505/13-а. Позивач стверджує, що факт вчинення дій із демонтажу та розбирання нежитлової будівлі зупиночного павільйону першим відповідачем встановлено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року у справі №640/4688/13-а, на преюдеційному значенні якої наполягає у позові.

Представник першого відповідача у судове засідання не з*явився, у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Адміністрацією Київського району Харківської міської ради роботи із демонтажу, розбирання та руйнування нежитлової будівлі зупиночного павільйону із вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розміщеного за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1 не проводилися. Перший відповідач вказує на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про встановлення особи, якою здійснювалися дії із знищення нерухомого майна, належного позивачеві. Це свідчить про відсутність одного із обовязкових елементів цивільного правопорушення (делікту) вчинення дій особою, до якої звернено вимогу щодо відшкодування збитків внаслідок її протиправної діяльності.

Представник другого відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що виконавчими органами міської ради заходи щодо демонтажу павільйону очікування літ. "А-1" по вул. Академіка Проскури, 1 не проводилися. Харківська міська рада наполягає на тому, що позивачем не доведено належним чином одночасну наявність трьох складових цивільного правопорушення (крім, вини, що не доводиться за позовами до органів місцевого самоврядування), що унеможливлює застосування до першого та другого відповідачів міри цивільної відповідальності у вигляді відшкодування позадоговірної шкоди.

Представник третього відповідача у судове засідання не з*явився, у наданому відзиві на позовну заяву вирішення спору залишає на розсуд суду.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та другого відповідача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду про наступне

Згідно статті 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди. За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Згідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, що настає у звязку із вчиненням особою цивільного правопорушення, яке призвело до завдання збитків майну або особистим немайновим правам особи.

Загальні положення про відшкодування шкоди закріплено у Главі 82 Цивільного кодексу України.

Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано у статтях 1173, 1174 Цивільного кодексу України відповідно.

У першому випадку, шкода, завдана фізичній або юридичній особі органом державної влади, органом місцевого самоврядування відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, у разі, якщо вона була завдана їх незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень.

У другому випадку, шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади чи органу місцевого самоврядування відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи у разі, якщо вона була завдана їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень.

Однак, підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний звязок між протиправною поведінкою та шкодою, вина особи. Суд враховує, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Критичним для оцінки дій особи щодо наявності в її діях складу цивільного правопорушення є визначення субєкту відшкодування шкоди. Субєктом відшкодування шкоди може бути виключно особа, яка її завдала, тобто заподіювач шкоди.

Суд, дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження ним обставин щодо вчинення дій зі знищення належного йому нерухомого майна саме першим відповідачем - Адміністрацією Київського району Харківської міської ради.

Згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року у справі №640/4688/13-а за позовом Приватної фірми "Прайд" до Адміністрації Київського району Харківської міської ради та Харківської міської ради про визнання дій незаконними, протиправними та відшкодування матеріальної шкоди та збитків, завданих неправомірними діями, визнано незаконними дії Адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо демонтажу та розбирання капітальної нежитлової будівлі павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розміщеного за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1.

Однак, постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року не містить встановлених обставин щодо осіб, які вчиняли дії із демонтажу та розбирання нежитлової будівлі зупиночного павільйону.

Суд зважає на те, що позивач у позові наполягає на тому, що саме внаслідок неправомірних дій Адміністрації Київського району Харківської міської ради із демонтажу та розбирання нежитлової будівлі зупиночного павільйону, цей павільйон було знищено, на підтвердження чого наводить саме постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року у справі №640/4688/13-а, яка, на думку позивача, містить встановлені обставини щодо знищення павільйону саме Адміністрацією Київського району Харківської міської ради, що мають преюдиціальне значення.Знищення чужогомайна - це доведення його до повної непридатності щодо його цільового призначення, коли воно втрачає свої спо живчі властивості та економічну цінність або взагалі перестає існувати (при цьому втрачені майном властивості не можуть бути відновлені).

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Водночас, постанова суду від 11 лютого 2015 року не містить встановлених обставин, які б свідчили про те, що дії із демонтажу та розбирання призвели до знищення нежитлової будівлі павільйону очікування літ. "А-1" з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі загальною площею 24,8 кв. м. по вул. Академіка Проскури, 1 у м. Харкові. Обставини щодо знищення нерухомого майна, належного Приватній фірмі "Прайд" - нежитлової будівлі зупиночного павільйону із вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розміщеного за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1 адміністративним апеляційним судом у справі №640/4688/13-а не досліджувалися і не встановлювалися. Тобто обставини щодо знищення зупиночного павільйону по вул. Академіка Проскури, 1 у м. Харкові першим чи другим відповідачем не є такими, що звільняється від доказування на підставі вимог статті 35 Господарського процесуального кодексу України і підлягають доказуванню на загальних підставах.

При наданні оцінки постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року у справі №640/4688/13-а, суд виходить з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного звязку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Питання про наявність або відсутність причинного звязку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України). Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Тобто, розподіл тягара доказування на користь відповідача стосується виключно доведення відсутності власної вини у заподіянні шкоди. Однак, беручи до уваги приписи статей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України, які передбачають відшкодування шкоди органами місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи їх посадових та службових осіб, то необхідність у доведенні відсутності вини першим та другим відповідачем у завданні шкоди відсутня. Однак, решта елементів цивільного правопорушення, на вчиненні якого першим та другим відповідачем наполягає позивач, мають бути доведені позивачем за загальними правилами доказування у господарському процесі, оскільки саме позивач посилається на те, що другим відповідачем було вчинено протиправні дії, які призвели до завдання шкоди нерухомому майну позивача, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналіз частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що преюдиціальне значення надається лише вироку суду у кримінальному провадженні. Не мають преюдиціального значення факти, викладені в матеріалах органів досудового розслідування. Тому обставини, вказані в інших процесуальних документах у кримінальному провадженні, враховуються судом при розгляді цієї господарської справи із урахуванням статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів, а не статті 35 Господарського процесуального кодексу України стосовно преюдиційності фактів.

Слідчим відділом Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000004 від 26 листопада 2012 року за фактом вчинення замаху на протидію законній господарській діяльності Приватної фірми "Прайд" з боку працівників адміністрації Київського району м. Харкова. Кримінальне провадження №0000004 було відкрите прокуратурою міста Харкова за заявою директора Приватної фірми "Прайд" ОСОБА_1 №676 від 26 листопада 2012 року про підготовку скоєння злочину з використанням службового становища з боку посадових осіб Адміністрації Київського району м. Харкова Харківської міської ради.

За наслідками розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004 від 26 листопада 2012 року за ознаками частини 2 статті 15, частини 1 статті 206, частини 1 статті 194 Кримінального кодексу України, слідчим СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області ОСОБА_3 15 листопада 2013 року закрито вказане кримінальне провадження у звязку із відсутністю в діянні складу вказаних кримінальних правопорушень, про що винесено відповідну постанову.

У постанові СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 15 листопада 2013 року у кримінальному провадженні №0000004 встановлено, що під час судового слідства з приводу дій посадових осіб адміністрації Київського району м. Харкова, спрямованих на умисне знищення або пошкодження майна Приватної фірми "Прайд" та протидію законній господарській діяльності підприємства з ознаками самоуправства із зловживанням владою або службовим становищем із суттєвим їх перевищенням, не було здобуто доказів про наявність ознак вчинення цих дій з боку посадових осіб Адміністрації Київського району Харківської міської ради чи будь-яких інших осіб.

Відповідно до змісту постанови від 15 листопада 2013 року кримінальне провадження №0000004 від 26 листопада 2012 року за ознаками злочинів, відповідальність за які передбачена частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 206, частиною 1 статті 194 Кримінального кодексу України було обєднано із кримінальними провадженнями, відкритими за зверненнями громадян ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, датованими 24 січня 2013 року щодо пошкодження зупиночного павільйону з вбудованими приміщеннями, розташованого по вул. Академіка Проскури, 1 у м. Харкові, що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками частини 1 статті 194 Кримінального кодексу України за №0000455, 0000454, №0000453 та №0000452 відповідно у кримінальне провадження за №0000004.

У постанові СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 15 листопада 2013 року у кримінальному провадженні №0000004 зафіксовано, що під час слідства не було встановлено свідків та очевидців зруйнування павільйону очікування громадського транспорту із вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1.

Згідно постанови від 15 листопада 2013 року слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області про закриття кримінального провадження дії Адміністрації Київського району Харківської міської ради, інших виконавчих органів Харківської міської ради та Харківської міської ради, їх посадових чи службових осіб щодо участі в демонтажу павільйону очікування за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1 не встановлено.

Однак, встановлено, що 13 грудня 2012 року на зупинці міського громадського транспорту по вул. Академіка Проскури, 1 було виявлено зруйнований павільйон очікування. Залишки зруйнованого обєкта загрожували життю та здоровю людей, тому Адміністрацією Київського району Харківської міської ради було вжито заходи по розбиранню завалів зруйнованих і пошкоджених конструкцій. Під час досудового слідства у кримінальному провадженні №0000004 слідчим відділом Київського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області встановлено, що роботи по демонтажу павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі за адресою: вул. Академіка Проскури, 1 Адміністрацією Київського району Харківської міської ради чи її посадовими, службовими чи іншими уповноваженими особами не проводилися, що зафіксовано у постанові про закриття кримінального провадження від 15 листопада 2013 року.

У постанові СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області про закриття кримінального провадження №0000004 від 15 листопада 2013 року зафіксовано, що при розслідуванні кримінального провадження не було встановлено наявності ознак будь-якого кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена частина 1 статті 194, частина 1 статті 206, частина 1 статті 15 Кримінального кодексу України з боку Адміністрації Київського району Харківської міської ради та її посадових, службових чи інших уповноважених осіб.

Позивачем до суду не надано, а матеріли справи не містять доказів того, що знищення павільйону очікування для дрібно-роздрібної торгівлі здійснювалося Адміністрацією Київського району Харківської міської ради, іншими виконавчими органами Харківської міської ради, Харківською міською радою, їх посадовими чи службовими особами, чи іншими, уповноваженими ними особами.

Разом з тим, суд враховує те, що у матеріалах справи відсутній вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, відносно юридичної особи другого відповідача - Адміністрації Київського району Харківської міської ради чи її посадових та службових осіб про вчинення ними кримінального караного порушення чи адміністративного правопорушення за ознаками статті 194 Кримінального кодексу України, які б стосувалися пошкодження, знищення нерухомого майна нежитлової будівлі павільйону очікування із вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1, належного позивачеві на праві приватної власності.

Адже, згідно із вимогами частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Суд бере до уваги, що задоволення вимоги позивача без встановлення особи, винної у завданні шкоди нерухомому майну позивача, належного йому на праві приватної власності, позбавило б відповідачів, а саме територіальну громаду міста Харкова, яку вони представляють згідно із вимогами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", права зворотної вимоги до винної особи, передбаченого статтею 1191 Цивільного кодексу України, що є порушенням принципів недискримінації та ефективного судового захисту. Згідно із вимогами частини 4 статті 1191 Цивільного кодексу України держава та територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, повязаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Суд відхиляє посилання позивача на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року у справі №641/5505/13-а справі за позовом Приватної фірми "Прайд" до виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 листопада 2012 року №740 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", у якості доказу, що містить преюдиціальні обставини з приводу протиправності дій відповідачів із знищення зупиночного павільйону, з огляду на неналежність цього доказу.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року у справі №641/5505/13-а визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 листопада 2012 року №740 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" у частині самовільно розміщених обєктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, зупиночний павільйон літ. "А-1" (пункт №12 додатку до рішення).

Постанова адміністративного суду від 25 лютого 2014 року не містить відомостей чи встановлених обставин, які б свідчили про виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 листопада 2012 року №740 у частині пункту 12 додатку до рішення, що стосується нерухомого майна, належного Приватній фірмі "Прайд" на праві приватної власності. Адміністративний суд у справі №641/5505/13-а лише досліджував і надавав оцінку обставинам щодо прийняття Харківською міською радою, як субєктом владних повноважень відповідного рішення, а не обставинам щодо його виконання.

Будь-які подані учасниками процесу доказипідлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, не доведено факт заподіяння шкоди належному йому на праві власності майну, не доведено факт заподіяння шкоди належному позивачеві нерухомому майну саме особами, визначеними ним у якості першого та другого відповідача, не доведено факт протиправності їх дій та причинний зв'язок між протиправною поведінкою першого відповідача та шкодою, завданою нерухомому майну, а відтак позов у частині відшкодування шкоди є таким, що задоволенню не підлягає.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування відповідальності до першого та другого відповідачів у вигляді стягнення шкоди, з огляду на недоведеність наявності у їх діях складу цивільного правопорушення.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, до яких віднесено відшкодування шкоди в натурі та відшкодування збитків у повному обсязі. Закріплено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Суд, розглянув вимоги Приватної фірми "Прайд" до Харківської міської ради та Адміністрації Київського району Харківської міської ради про стягнення з місцевого бюджету м. Харкова шкоди, завданої незаконними діями Адміністрації Київського району у розмірі вартості знищеного майна у сумі 227 550,00 грн. та дійшов висновку про її необґрунтованість в частині визначення реальної вартості втраченого майна, з огляду на неналежність поданих позивачем доказів на підтвердження розміру цієї вартості.

Доводи позивача про те, що реальна вартість втраченої позивачем нежитлової будівлі павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, має вираховуватися на підставі Звіту про оцінку майна від 17 вересня 2012 року, складеного субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 у розмірі 227 550,00 грн., не приймаються судом до уваги. Згідно вказаного Звіту обєктом оцінки була нежитлова будівля павільйону очікування без пошкоджень. Однак, у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року у справі №640/4688/13-а, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про стягнення збитків, завданих діями відповідачів, було встановлено обставини про перебування нежитлової будівлі літ. "А-1" павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, загальною площею 24,8 кв. м., розташованої за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1 у пошкодженому стані на час його знищення, що за твердженнями позивача, відбулося 13 грудня 2012 року. При цьому, колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2015 року не надала оцінку характеру пошкоджень зазначеної нежитлової будівлі, пославшись лише на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 щодо незначного характеру пошкоджень нежитлової будівлі павільйону очікування.

Пошкодження нерухомого майна - це погіршення його якості, істотне обмеження можливості його використання за призначенням, коли воно частково, не в повному обсязі втрачає свої споживчі властивості та економічну цінність (при цьому, пошкоджене майно може бути відновлене і знову набути повістю або частково втрачених корисних якостей для використання його за призначенням, однак для цього необхідні значні витрати коштів і часу).

Із наведених суду доводів та наданих позивачем доказів не вбачається можливим встановити, у якому технічному стані перебував обєкт нерухомості - нежитлова будівля літ. "А-1" павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, загальною площею 24,8 кв. м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1 станом на день його знищення (загибелі) 13 грудня 2012 року, порівняно із технічним станом, у якому цей обєкт нерухомості було оцінено 17 вересня 2012 року. З огляду на вказане суд не приймає в якості належного доказу Звіт про оцінку майна від 17 вересня 2012 року, складений субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7, оскільки відомості про розмір вартості нерухомого майна стосуються нерухомого майна, склад і технічний стан якого, станом на дату завдання йому пошкоджень (знищення), не відповідав цим же критеріям станом на дату складання Звіту від 17 вересня 2012 року.

Нерухомість завжди функціонує у натурально-речовій та вартісній формі. Фізичні характеристики обєкта нерухомості включають, наприклад, дані про його розміри, форму, поверхню, матеріали основних конструкцій, обладнання мережами опалення, водопроводу, каналізації, електрообладнання тощо, сукупність яких і визначає корисність обєкта, що становить основу вартості нерухомості.

Вказаний Звіт від 17 вересня 2012 року, як письмовий доказ, містить дані, які не спроможні підтвердити інформацію щодо тотожності обєкта нерухомості, який оцінювався 17 вересня 2012 року та який було пошкоджено (знищено), за твердженнями позивача, 13 грудня 2012 року.

Беручи до уваги вказане, суд відхиляє доводи позивача про визначення реальної вартості втраченого позивачем нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А-1" павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі площею 24,8 кв. м., розташованого за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, у розмірі 227 550,00 грн.

Суд розглянув вимоги Приватної фірми "Прайд" до Харківської міської ради та Адміністрації Київського району Харківської міської ради про стягнення з місцевого бюджету м. Харкова неодержаного доходу (упущеної вигоди), завданої незаконними діями Адміністрації Київського району у розмірі 62 500,00 грн. та дійшов висновку про її необґрунтованість в частині визначення вартості упущеної вигоди, з огляду на не доведення позивачем реальної можливості одержання доходу у зазначеному розмірі.

Незалежно від відшкодування шкоди в натурі або грішми особа, яка заподіяла шкоду, на вимогу потерпілого, відшкодовує її у повному обсязі, включаючи і неодержані доходи (упущену вигоду). При цьому, суд враховує особливості стягнення збитків за завдану неправомірними діями шкоду, передбачені спеціальними нормами ГК України (статті 224, 225, 249), так, за правилами статті 225 Господарського кодексу України, упущена вигода називається "втраченою вигодою". У визначенні збитків суд виходить з положень статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України.

Відповідно до вимог статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Поняття "збитки" включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, тобто цеті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Суд відхиляє доводи позивача про наявність у Приватної фірми "Прайд" збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) у звязку із втратою ним нежитлової будівлі павільйону очікування з вбудованими приміщеннями для дрібно-роздрібної торгівлі, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1 у розмірі 62 500,00 грн. з огляду на відсутність допустимих доказів наявності реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоду.

Позивач на підтвердження того, що він поніс збитки у вигляді упущеної вигоди, посилається на наявність укладених ним з ПП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_9 договорів оренди нерухомого майна №28 та №29 відповідно від 01 січня 2012 року щодо зупиночного павільйону із вбудованими торгівельними кіосками за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1 зі строком дії до 31 грудня 2013 року. Однак, вказані договори укладені у простій письмовій формі без проведення їх державної реєстрації як того вимагає Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV у редакції від 11 лютого 2010 року, яка діяла станом на дату укладання вказаних правочинів та стаття 182 Цивільного кодексу України у редакції від 01 січня 2012 року. Відповідно до вимог статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно вимогам статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлювалася обовязкова державна реєстрація речових прав та обтяжень на нерухоме майно, розміщене на території України, зокрема, й право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З огляду на відсутність державної реєстрації похідного речового права права оренди нежитлової будівлі, не можна вважати такими, що виникли, господарські зобовязання із оренди нерухомого майна згідно вказаних договорів оренди №28 та №29 від 01 січня 2012 року. При цьому, суд зазначає, що умова реєстрації договорів найму будівлі, укладених строком понад 3 роки, встановлена у статті 794 Цивільного кодексу України, стосується вимоги проведення державної реєстрації договору найму, а не речового права права оренди, що ним посвідчується.

Надані позивачем до суду договір оренди №28 від 01 січня 2012 року, укладений між Приватною фірмою "Прайд", як орендодавцем, та ПП ОСОБА_6. як орендарем, стосовно передачі у тимчасове платне користування частини зупиночного павільйону з одним вбудованим торгівельним кіоском площею 12,4 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, та договір оренди №29 від 01 січня 2012 року, укладений між Приватною фірмою "Прайд", як орендодавцем. Та ФОП ОСОБА_9, як орендарем, з приводу передачі у тимчасове платне користування іншої частини зупиночного павільйону з одним вбудованим торгівельним кіоском за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, не відповідають критеріям допустимості доказів, встановлених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, адже право оренди, посвідчене ними не виникло внаслідок не проведення державної реєстрації цього речового права. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Водночас, суд зазначає про те, що позивачем не подано доказів на підтвердження його реальної можливості щодо отримання доходів від користування орендованими приміщеннями згідно з наданими ним договорами оренди нерухомого майна №28 та №29 від 01 січня 2012 року.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України покладення на особу обовязку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Приватна фірма "Прайд" наводить у позові розрахунок неодержаного доходу, який базується на щомісячному розмірі орендної плати, встановленої пунктами 4.2. статті 4 договору оренди №28 та №29 від 01 січня 2012 року у сумі 2000,00 грн. та 3 000,00 грн. відповідно, помноженої на кількість календарних місяців, що містяться у встановленому терміні оренди. Однак, позивач не надав до суду жодного підтверджуючого документу про сплату орендарями ПП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_9 орендної плати у розмірі, строки та порядку, встановлені пунктами 4.2., 4.4. статті 4 вказаних договорів оренди нерухомого майна. У матеріалах справи відсутні, а позивачем не надані до суду рахунки-фактури, платіжні доручення, чеки, касові ордери, банківські квитанції тощо, які б могли підтвердити факт отримання Приватною фірмою "Прайд", як орендодавцем, орендної плати згідно договорів оренди №28 та №29, укладених 01 січня 2012 року.

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання спірних приміщень, наведені у позові розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 4.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору, якщо позов залишено без задоволення - судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_10