ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015 року Справа № 904/6116/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №08/09-15 від 11.09.15

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ОСОБА_2, Інк" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2015р. у справі №904/6116/15

за позовом Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці", м.Дніпропетровськ

до Приватного акціонерного товариства "ОСОБА_2, Інк", м.Дніпропетровськ

про стягнення 105276,63 грн. за договором на виконання робіт

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2015р. у справі №904/6116/15 (суддя Юзіков С.Г.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ОСОБА_2, Інк" на користь Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" 90000,00 грн. основного боргу, 15276,63 грн. - збитків від інфляції та 2105,53 грн. - судового збору.

Вмотивовуючи означене рішення, місцевий господарський суд послався на те, що відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, наявність боргу підтверджена представником відповідача у судовому засіданні, розрахунки позивача визнані правильними та підтвердженими матеріалами справи, тому суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. При ухваленні рішення, господарський суд керувався приписами ст.ст. 4, 173-175, 193, 216-217, 230-231 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 837 Цивільного кодексу України.

Відповідач - ПрАТ "ОСОБА_2, Інк", не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2015р. у справі №904/6116/15, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним, тому просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом норм чинного законодавства, зокрема, ч.1 ст.47, ст.ст. 32, 43 ГПК України. Вважає, що суд першої інстанції дослідив лише надані позивачем розрахунки та задовольнив позовні вимоги, а це свідчить про те, що судом не було повно та всебічно досліджено наявні матеріали справи та надані докази. Відповідач звертає увагу, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказав загальну суму по підписаним сторонами актам здачі-приймання робіт у розмірі 317998,17 грн., проте, перевіривши у підсумку зазначені в актах здачі-приймання робіт суми, зрозумілим є те, що було виконано робіт всього на 254700,16 грн., а не на 317998,17 грн. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні рахунки, що є підставами для підписання акту здачі-приймання виконаних робіт №2 від 25.11.2013р. на суму 16403,24 грн.; акту здачі-приймання виконаних робіт №3 від 23.01.2014р. на суму 44293,55 грн. та акту здачі-приймання виконаних робіт №4 від 23.01.2014р. на суму 17288,10 грн., а наявний рахунок №138С13-03 від 05.11.2014р. на суму 39293,55 грн. не відповідає жодному з актів здачі-приймання робіт та не може бути прийнятий як належний доказ. Відповідач стверджує, що позивачем було надано до господарського суду належним чином обґрунтовані докази лише на загальну суму 176715,27 грн., а з урахуванням того, що відповідач сплатив за умовами договору 164700,16 грн., то сума боргу складає лише 12015,11 грн.

Позивач - ДП "Придніпровський ЕТЦ Держпраці" у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2015р. є законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін.

Зі своєї сторони позивач зазначає, що разом із актами здачі-приймання робіт відповідачу надавались рахунки, оскільки вони є підставою для проведення оплати. Також в матеріалах справи є докази надання повторно рахунків на суму невиконаних зобов'язань, тому що повторно рахунки по вже виконаним фінансовим зобов'язанням відповідача йому не надавалися (а саме по акту №2 здачі-приймання виконаних робіт від 25.11.2013р. та акту №4 здачі-приймання виконаних робіт від 23.01.2014р.). Позивач пояснює, що рахунок №138С13-03 від 05.11.2014р. на суму 39293,55 грн. є залишком невиконаних фінансових зобовязань за актом №3 від 23.01.2014р. на суму 44293,55 грн., оскільки відповідачем за цим актом було сплачено тільки суму 5000,00 грн.).

В судовому засіданні 23.11.2015р. оголошено перерву до 25.11.2015р. у зв'язку із задоволенням клопотання відповідача про видачу повного тексту постанови суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги у даній справі у день її прийняття.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством "ОСОБА_2, Інк" (Замовник) та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (Виконавець) укладено договір №138С13/552/13/05 на виконання робіт/надання послуг від 03.09.2013р. (договір) з відповідними додатками: Додаток 1 «Протокол узгодження договірної ціни», Кошторис витрат на проведення робіт, Додаток 3 «Розрахунок вартості проведення робіт», Локальний кошторис з договірною ціною №138-1 та Локальний кошторис з договірною ціною № 138-2 (а.с.11-48).

Відповідно до умов п. 1.1 вказаного вище Договору Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується виконати технічне діагностування та технічне опосвідчення об'єктів підвищеної небезпеки (котлів, посудин, що працюють під тиском, трубопроводів, ВПМ) згідно додатку 2.

Відповідно до п. 2.1. вартість робіт цього Договору визначена Протоколом узгодження договірної ціни (додаток 1) та складає на момент підписання договору 317998,76 грн. з ПДВ.

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що після завершення робіт Виконавець надає Замовнику акт здачі-приймання виконаних робіт.

Замовник протягом 3-х робочих днів із дня одержання акту здачі-приймання робіт направляє Виконавцю підписаний акт здачі-приймання або мотивовану відмову від приймання робіт (п. 4.2. договору).

Згідно з п. 4.3. договору передбачено, що у випадку мотивованої відмови Замовника сторонами складається двосторонній акт із переліком необхідних доробок, термінів їх виконання.

Як вірно встановив місцевий господарський суд, на виконання умов договору №138С13/552/13/05 від 03.09.2013р. позивачем - Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" були надані відповідачу - Приватному акціонерному товариству "ОСОБА_2, Інк" послуги з технічного діагностування та позачергового технічного огляду об'єктів підвищеної небезпеки, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт:

- №1 від 25.11.2013р. на суму 49708,96 грн. (а.с. 49);

- №2 від 25.11.2013р. на суму 16403,24 грн. (а.с. 50);

- №3 від 23.01.2014р. на суму 44293,55 грн. (а.с. 51);

- №4 від 23.01.2014р. на суму 17288,10 грн. (а.с. 52);

- №5 від 26.03.2014р. на суму 49708,96 грн. (а.с. 53);

- №6 від 22.04.2014р. на суму 40776,55 грн. (а.с. 54);

- №7 від 22.04.2014р. на суму 11162,03 грн. (а.с. 55);

- №8 від 22.04.2014р. на суму 25358,77 грн. (а.с. 56).

Вказані акти підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача без зауважень, скріплені печатками підприємств.

Таким чином, за вказаними актами позивачем було виконано на замовлення відповідача робіт всього на загальну суму 254700,16 грн., а не на суму 317998,17 грн., як це відзначено в мотивувальній частині оскарженого судового рішення, що розцінюється колегією суддів, як арифметична помилка, яка не вплинула на прийняття місцевим господарським судом неправильного рішення у даній справі з огляду на таке.

Згідно п. 2.2. договору оплата виконується протягом 15-ти банківських днів після підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт, на підставі виставленого рахунку.

Як зазначив у своїй позовні заяві позивач, станом на початок листопада 2014 року відповідач порушив умови договору, сплативши лише суму 38691,34 грн. (платіжне доручення №3102 від 17.12.2013р. на суму 16403,24 грн., платіжне доручення №1610 від 25.04.2014р. на суму 5000,00 грн. та платіжне доручення №2188 від 13.06.2014р. на суму 17288,10 грн.). Оскільки відповідач не виконував свої фінансової зобовязання за договором своєчасно та в повному розмірі 06.11.2014р. за вих. №917-ЕТЦ позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію з вимогою про виконання фінансових зобов'язань у розмірі 258429,59 грн.

До матеріалів судової справи позивачем надано копію претензії за вих. №917-ЕТЦ від 06.11.2014р. (а.с. 57-58), у якій зазначено, що на дату її предявлення сума невиконаних фінансових зобовязань складає 216008,92 грн., а сума 258429,59 грн. претензійних вимог складається з суми боргу за договором з урахуванням індексу інфляції (236224,30 грн.) та суми пені (22205,29 грн.).

До претензії позивач додав розрахунки суми пені відповідно до п. 6.2. договору та суми боргу з урахуванням індексу інфляції (а.с. 59-60), а також наступні рахунки по договору:

- рахунок №138С13-01 від 25.11.2013р. на суму 49708,96 грн. (а.с. 61);

- рахунок №138С13-01 від 05.11.2014р. на суму 39293,55 грн. (а.с. 62);

- рахунок №138С13-01 від 26.03.2014р. на суму 49708,96 грн. (а.с. 63);

- рахунок №138С13-01 від 22.04.2014р. на суму 40776,55 грн. (а.с. 64);

- рахунок №138С13-01 від 22.04.2014р. на суму 11162,03 грн. (а.с. 65);

- рахунок №138С13-01 від 22.04.2014р. на суму 25358,77 грн. (а.с. 66).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт того, що позивач разом із претензією повторно направив відповідачу до сплати рахунки на суму 216008,92 грн.

У своїй відповіді на претензію за вих. №2587/01-032 від 20.11.2014р. (а.с. 68) відповідач визнав, що за даними бухгалтерського обліку ПрАТ "ОСОБА_2, Інк" на дату отримання претензії сума заборгованості перед ДП "ПЕТЦ" за договором №138С13/552/13/05 від 03.09.2013р. визначається в розмірі 216008,92 грн. та просив позивача, враховуючи тимчасовий скрутний фінансово-економічний стан підприємства, погодити порядок погашення існуючої заборгованості в сумі 216008,92 грн. рівними щомісячними платежами по 54002,23 грн. протягом чотирьох місяців.

Листом №1057-ЕТЦ від 16.12.2014р. (а.с. 69-70) позивач погодив запропоновану відповідачем пропозицію щодо погашення існуючої заборгованості у сумі невиконаних фінансових зобов'язань за договором №138С13/552/13/05 від 03.09.2013р. щомісячними платежами по 54002,23 грн. протягом чотирьох місяців, починаючи з грудня 2014 року.

За твердженням позивача, відповідач погасив борг на суму 126008,82 грн. (платіжним дорученням №5102 від 19.11.2014р. на суму 39293,55 грн., платіжним дорученням №5628 від 30.12.2014р. на суму 51938,58 грн., платіжним дорученням №144 від 13.02.2015р. на суму 24776,69 грн., платіжним дорученням №321 від 16.02.2015р. на суму 10000,00 грн.), а сума боргу 90000,00 грн. залишилась несплаченою.

03.07.2015р. за вих. №478-ЕТЦ позивач направив на адресу відповідача лист (а.с. 71, 73) з вимогою погасити заборгованість у розмірі 90000,00 грн., до якого був доданий для підписання акт звіряння взаємних розрахунків станом на 01.07.2015р. (а.с 72).

Невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати виконаних робіт та залишення без задоволення означених вище претензійних вимог позивача стало причиною для звернення останнього до суду з вимогою про стягнення заборгованості, яка складається з вимоги про стягнення суми 90000,00 грн. основного боргу з урахуванням інфляційних витрат у сумі 15276,63 грн., нарахованих за період з 01.04.2015р. по 10.07.2015р., а всього 105276,63 грн.

Оскільки правовідносини сторін виникли внаслідок укладення та виконання договору підряду, вирішуючи спір місцевий господарський суд правильно застосував як загальні так і норми матеріального права, які регулюють саме цей вид господарських зобовязань.

Так частина 1 ст. 837 Цивільного кодексу України визначає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядників обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умовами, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статті 526 Цивільного кодексу України також визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, а представник відповідача у судовому засіданні підтвердив наявність боргу перед позивачем, виникнення боргу пояснив відсутністю грошових коштів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, в якій відповідач визнає суму боргу тільки в розмірі 12015,11 грн., та посилається на неповне та одностороннє встановлення судом першої інстанції суттєвих обставин справи, колегія суддів визнала їх такими, що підлягають відхиленню з наступних підстав.

Як зазначено у підпункті 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" від 17 грудня 2013 року №14, з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)

Колегія суддів встановила, що матеріали справи дійсно не містять копій рахунків на оплату виконаних робіт, щодо яких позивачем вже було здійснено повну оплату, як не містять матеріали справи і прямих доказів (платіжних доручень відповідача чи банківських виписок про зарахування коштів на рахунок позивача) про здійснення відповідачем оплати виконаних робіт на загальну суму 164700,16 грн., тобто у тих розмірах та за тими платіжними документами, які були зазначені позивачем у своєму розрахунку, який наведено безпосередньо в тексті позовної заяви.

Разом із тим позивачем надано до матеріалів справи як докази виконаних ним підрядних робіт на загальну суму 254700,16 грн., так і докази повторного предявлення відповідачу разом з претензією вих. № 917-ЕТЦ від 06.11.2014р. рахунків на оплату частини цих робіт, які не були сплачені відповідачем на суму 90000,00 грн.

Щодо повторного рахунку позивача №138С13-03 від 05.11.2014р. на суму 39293,55 грн. (а.с. 62), то як випливає із змісту зазначеного в цьому рахунку призначення платежу «Технічне діагностування і позачерговий технічний огляд теплообмінників V-5,2 м 3 реєстр. № 1327, 1334, ресиверів реєстр. № 26383, 26384, 55690, 60341, 60342, 60209, масловідділювача реєстр. №40766 цеха тепловодопостачання (залишок)» - це є повторний рахунок на оплату виконаних позивачем робіт за актом приймання-передачі № 3 від 23.01.2014. на суму 44293,55 грн., але не на всю вартість робіт, а на залишок неоплачених за цим актом робіт (борг).

Відповідно до приписів ст.ст. 45, 47, 43 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, у даному спорі обовязок доказування відсутності вини в неналежному виконання зобовязань, зокрема з оплати підрядних робіт, покладається насамперед на відповідача.

У абзаці 1 підпункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. (із змінами і доповненнями) розяснено господарським судам, що згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду в суді першої інстанції, відповідач зі своєї сторони не надав суду жодних доказів того, що оплата замовлених ним робіт була здійснена повністю чи частково, клопотань про витребування доказів суду не заявляв.

Не надав відповідач відповідних доказів повної чи часткової оплати виконаних позивачем робіт і при перегляді даної справи судом апеляційної інстанції.

Натомість, під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні 14.09.2015р. представник відповідача ОСОБА_3 визнала наявність боргу перед позивачем у звязку з відсутністю грошових коштів, про що відзначила у відзиві на позов (а.с. 91).

Відповідно до ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Оскільки наявність заборгованості відповідача в сумі 216008,92 грн. підтверджується відповіддю на претензію за вих. №2587/01-032 від 20.11.2014р. за підписом генерального директора ПрАТ "ОСОБА_2, ІНК" ОСОБА_4, колегія суддів погоджується з тим, що у суду першої інстанції не було підстав для сумнівів щодо достовірності наведених позивачем обставин виникнення боргу та стану розрахунків, а також добровільності їх визнання представником відповідача під час судового засідання 14.09.2015р.

Частина 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

В матеріалах справи наявна довіреність, що була видана 06.07.2015р. ПрАТ "ОСОБА_2, ІНК" ОСОБА_3 для представництва цього товариства у всіх судових органах і інстанціях України, якою надані права здійснювати всі процесуальні дії, право на вчинення яких має Товариство, за виключенням повного або часткового визнання позовів (адміністративних позовів) (а.с. 84).

Відповідно до ч. 5 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України суд приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. При цьому суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявою відповідача про визнання позову, оскільки в силу приписів ч. 6 ст. 22 цього Кодексу у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

За вказаних обставин, враховуючи, що безпосередньо представник відповідача не був наділений правом визнання позову, місцевий господарський суд правильно поклав в основу своїх висновків саме факт не надання відповідачем доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми та прийняв до уваги факт, що представник відповідача у судовому засіданні підтвердив наявність боргу перед позивачем.

Отже, допущена місцевим господарським судом арифметична помилка у визначені загальної вартості виконаних робіт не вплинула на правильність визначення основного боргу відповідача, дійсний розмір якого становить суму 90000,00 грн. (254700,16 грн. 164700,16 грн.).

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір його боргу перед позивачем складає лише 12015,11 грн.

Враховуючи доведеність факту прострочки виконання зобов'язання з оплати робіт по договору в розмірі 90000,00 грн., кінцевий строк виконання яких за останнім актом здачі-приймання виконаних робіт №8 від 22.04.2014р. настав з 08.05.2014р., колегія суддів визнає обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок, згідно з яким розмір інфляційних втрат за період з 01.04.2015р. по 10.07.2015р. становить суму 15276,63 грн.

Таким чином, оскаржене у даній справі судове рішення обґрунтоване саме тими доказами, які й були досліджені в судовому засіданні, та підтверджують існування невиконаних відповідачем грошових зобовязань у розмірі 90000,00 грн., а відтак й правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача цих коштів разом із сумою 15276,63 грн. втрат від інфляції в судовому порядку.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та обєктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ОСОБА_2, Інк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2015р. у справі №904/6116/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов