ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р.Справа № 922/5058/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Інте Т.В. , Чистякова І.О.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора Харківської області м. Харків в інтересах держави в особі Міністерство освіти і науки України, м. Київ, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківській національний університет будівництва та архітектури, м. Харків.
до 1. Регіонального відділення фонду державного майна України Харківській області, м. Харків , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників сторін:

Прокурор - Комісар О.О., посв. від 15.10.2012р.;

Представнику позивача - не з'явився;

Представник першого відповідача - ОСОБА_1, дов. від 12.02.2015р.;

Представник другого відповідача - ОСОБА_2, дов. від 12.11.2015р.;

Третя особа - ОСОБА_3, дов. від 12.05.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Харківської області м. Харків, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м. Київ (позивач), звернувся до господарського суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків (перший відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" м. Харків (другий відповідач) про визнання недійсним договору оренди № 5286-Н від 26.09.2012р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Укрсіф". Припинити зобов'язання за договором оренди № 5286-Н від 26.09.2012р. на майбутнє. Зобов'язати ТОВ "Укрсіф" звільнити нежитлові приміщення площею 149,3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40 (вартістю 1560000,00 грн.) та повернути іх Харківському національному університету будівництва та архітектури.

Ухвалою господарського суду від 02.09.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.09.2015р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 15.09.2015р.для розгляду справи призначено судову колегію.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 15.09.2015р., для розгляду справи № 922/5058/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Інте Т.В., Чистякова І.О.

Ухвалою господарського суду від 12.11.2015р. розгляд справи відкладався на 16.11.2015р. о 15:00 год.

У судовому засіданні 16.11.2015р. прокурор позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Представники першого та другого відповідачів у судовому засіданні 16.11.2015р. проти позову заперечували. Додаткових доказів по справі суду не надали.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_4 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши правові позиції учасників судового процесу, колегією суддів встановлено наступне:

Прокуратурою Харківської області, під час вивчення стану збереження майна вищих навчальних закладів області, 21.04.2015р. направлено запит до регіонального відділення Фонду державного майна України у Харківській області щодо надання відомостей про передані в оренду приміщення закладів освіти.

З отриманої 24.04.2015р. інформації, прокуратурою встановлено, що 26.09.2012р. регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (перший відповідач) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" (другий відповідач) договір оренди №5286-Н, відповідно до якого передано в строкове платне користування нежитлові приміщення будівлі учбового корпусу Харківського національного університету будівництва та архітектури (третя особа), а саме першого поверху площею 74,5 кв.м. та підвалу площею 74,8 кв.м. (загальною вартістю 1 560 000 грн.). Приміщення розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40, перебувають на балансі навчального закладу та передані суб'єкту господарювання з метою здійснення комерційної діяльності (розміщення магазину з продажу непродовольчих товарів).

Звертаючись до господарського суду з відповідними позовом, прокурор зазначив, що передача в оренду приміщень учбового корпусу Харківського національного університету будівництва та архітектури, який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства, в зв'язку з чим просить суд визнати даний договір оренди від 26.09.2012 №5286-Н недійсним, припинити зобов'язання за цим договором на майбутнє та повернути спірні нежитлові приміщення Харківському національному університету будівництва та архітектури.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ст. ст. 202, 203, 205, 207 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається, насамперед, через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 793 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Як свідчать матеріали справи, 26.09.2012р. між Регіональним відділенням фонду Державного майна України в Харківській області та ТОВ "Укрсіф" укладено договір оренди № 5286-Н (далі договір оренди), відповідно до умов якого орендодавцем передано в строкове платне користування орендарю нежитлові приміщення будівлі учбового корпусу Харківського національного університету будівництва та архітектури (третя особа), а саме першого поверху площею 74,5 кв.м. та підвалу площею 74,8 кв.м. (загальною вартістю 1560000,00 грн.), розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40. Вказане майно було передано в користування орендарю на підставі акту приймання-передавання орендованого майна (додаток № 1 до договору оренди), підписаного сторонами договору 26.09.2012р.

Строк дії договору оренди визначений п. 10.1 договору та становить 15 років та діє з 26.09.2012р. по 26.09.2027р.

Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 26.09.2012р. за реєстраційним № 1717.

Колегія суддів зазначає, що на вказані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Відповідно до ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Таким чином, істотними умовами є ті умови, без наявності яких договір не може існувати. Ці умови повинні визначатися законом саме як істотні, бути такими, виходячи із правової природи даного виду договору, або якщо одна із сторін заявить, що має бути досягнуто згоди щодо певної умови.

Як вбачається з тексту спірного договору оренди, розмір орендної плати було визначено у відповідності до вимог ст.1 Закону ( п.3.1. договору), внесення орендної плати передбачено, шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць ( п.3.3. договору).

Пунктом 3.10 спірного договору сторони визначили спосіб забезпечення виконання орендарем своїх зобов'язань за договором у вигляді завдатку, який було сплачено 26.10.2013 року, що підтверджується платіжним дорученням № 303.

Статтею 5 Закону передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення . Дана норма закону кореспондується з п.1.ч.1.ст. 287 ГК України.

За умовами абзацу першого частини другої ст. 9 Закону, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2012 року, перший відповідач надіслав до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України (попередня назва органу управляння державним майном) лист № 06-3564.

Листом № 1/11-11317 від 11 липня 2012 року Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України надало дозвіл на передачу в оренду частини нежитлових приміщень учбового корпусу площею 149,30 м.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що органом управління державним майном висловлено волевиявлення щодо оренди частини нерухомого майна.

З довідки від 13 лютого 2012 року № 10/367, яка була адресована на ім'я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, вбачається, що балансоутримувач державного майна запропонував передати в оренду на конкурсних засадах нежитлові приміщення першого поверху - кім. №№ 1 - ЗО, площею 74, м2 та підвалу кім. №№ 23, 24 площею 74,8 м 6-типоверхової будівлі учбового корпусу (інв. № 1, літ. "А- 6", пам'ятка архітектури), за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40.

Відповідно до ст.24 Закону, орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди. Ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди.

Пунктом 5.8. спірного договору сторони визначили порядок страхування майна, що передане в користування другому відповідачеві.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до договорів страхування за останні два роки, даний пункт виконується другим відповідачем, щорічно проводиться страхування орендованого майна.

Пунктом 5.12. договору оренди, в якості обов'язку орендаря, визначено зобов'язання, щодо укладання договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна з балансоутримувачем (3-ою особою у справі) та їх відшкодування.

Водночас, слід зазначити, що і дане зобов'язання другим відповідачем виконано в повному обсязі, 26.09.2012р. укладено додаткову угоду до спірного договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна, оплати з відшкодування здійснюються в повному обсязі та своєчасно, на підставі розрахунків та укладено окремий договір про постачання електроенергії № 067810 від 16.10.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору оренди № 5286-Н 26.09.2012р., заступник прокурора Харківської області посилається на ч. 5 ст. 63 Закону України «Про освіту» щодо неможливості передачі в оренду об'єктів освіти.

Колегія суддів оцінює критично та відхиляє дані доводи прокурора, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаними договором та угодою, є нерухоме майно (за змістом абз. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна": будівлі, споруди, нежитлові приміщення.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) до них належать обєкти та майно, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та обєкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України; майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільної оборони, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, правоохоронних і митних органів, що безпосередньо забезпечує виконання цими органами встановлених законодавством завдань; тощо), а також обєкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію" (у відповідній редакції) встановлено, що приватизації не підлягають обєкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, обєкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей.

Отже, в розумінні зазначеної правової норми, об'єкти освіти - це навчальні заклади. При цьому, поняття навчальний заклад і майно навчального закладу за змістом вищевказаної норми розділені.

За своїм призначенням, навчальний заклад є тотожнім поняттю підприємство, зокрема ч. 2 ст. 167 ЦК України встановлено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

З матеріалів справи вбачається, що Харківський національний Університет будівництва та архітектури (далі - Університет) є правонаступником прав та обовязків Харківського державного технічного університету будівництва та архітектури, створеного постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.1994р. № 244, який в свою чергу, був правонаступником Харківського інженерно-будівельного інституту, створеного за наказом ОСОБА_4 Народних Комісарів Української РСР № 1340 від 12.06.1930р., затвердженого постановою ЦВК та РНК СРСР № 237 від 23.07.1930р. Указом президента від 01.09.11р. № 885 Університету надано статус національного. Відповідно до рішення Державної Акредитаційної комісії від 01.07.2008р. протокол № 72 (Наказ МОН України від 07.07.2008р № 2180-Л) Університет визнано акредитованим за статусом вищого навчального закладу ІV рівня, має право готувати фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: бакалавр, магістр. Основними напрямками Університету є, зокрема, підготовка згідно з державним замовленням та на договірних зобовязаннях висококваліфікованих фахівців для різних напрямків народного господарства з будівельних, архітектурних, інженерних, природничих, економічних та інших напрямів діяльності, тощо. Пунктом 1.6 Статуту Університету встановлено, що Університет - є юридичною особою, має відокремлене майно, може, від свого імені, набувати особистих немайнових прав і мати обовязки, бути позивачем і відповідачем у суді. Університет має самостійний баланс, бюджетні рахунки в Державній казначейській службі України, печатку із зображенням Державного герба України, штампи і бланки зі своїм найменуванням, а також атрибутику Університету, зареєстровану відповідно до чинного законодавства України. Фінансування Університету здійснюється, зокрема, за рахунок видатків державного бюджету та коштів, що надійшли від здійснення фінансово-господарській діяльності Університету в Україні та за її межами.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про освіту» (у відповідній редакції) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти складається з :

1. Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

2. Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування, відповідно до Земельного кодексу України

3. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності.

4. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

5. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

6. Потреби державних навчальних закладів та установ, організацій системи освіти для розвитку їх матеріально-технічної бази задовольняються державою першочергово відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України нормативів.

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 зазначеної правової норми визначено, що додатковими джерелами фінансування є:

- кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та переподготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг;

- кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян;

- доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження;

- добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України " Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Законом України " Про вищу освіту" (у відповідній редакції) передбачено, що вищий навчальний заклад, відповідно до свого статуту, може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, за умови забезпечення провадження освітньої діяльності.

Перелік видів платних послуг у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, що можуть надаватися вищими навчальними закладами державної або комунальної форми власності, визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 65 Законом України " Про вищу освіту" )

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Матеріали справи свідчать, а сторонами судового процесу у судових засіданнях не спростовано, що на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались (довідка від 13.02.2012 року № 10/367)

Колегія суддів зазначає, що приписами п.3.5 ДБН В.2.2-3-97 "Будинки та споруди навчальних закладів" передбачено, що в навчальних приміщеннях з постійним перебуванням людей, окрім необхідних систем вентиляції, слід передбачати наскрізне або кутове провітрювання приміщень (в тому числі через рекреації, коридор або суміжне приміщення). Вікна повинні бути обладнані пристроями механічного відчинення фрамуг чи кватирками на доступній для відчинення висоті.

В судовому засіданні представник третьої особи підтвердив, що приміщення, які надані в користування другому відповідачеві на початку 90-х років, не відповідали нормам ДБН В.2.2-3-97, у звязку з чим не могли використовуватись Університетом за призначенням, про що зазначено в акті приймання передачі від 07.07.1995 року.

З матеріалів справи вбачається, що другим відповідачем, за свій рахунок, здійснено часткову заміну комунікацій орендованих приміщень, ремонт внутрішніх приміщень та фасаду, заміну вікон, вивезення сміття, відновлення роботи вентиляційних шахт, а також реконструкцію яс переобладнання приміщення.

Згідно експлікації технічного паспорту учбового корпусу літ "А-6", призначенням приміщення підвалу під № 23 є використання в якості крамниці, а приміщення під № 24 - сходи до неї, призначенням приміщень першого поверху №1 -30- є також крамниця, що свідчить про те, що при проектуванні та будівництві учбового корпусу приміщення підвалу №23,24 та першого поверху № 1-30, які передані другому відповідачеві в оренду, не були заплановані для використання в навчальній чи науковій діяльності Університету.

Крім того, вхід до орендованих приміщень є окремим, ніяк не пов'язаним зі входом до самого учбового корпусу.

Як вбачається з сайту Університету (http://www.kstuca.kharkov.ua) в 2015 році Університетом було отримано "Ліцензію з надання освітніх послуг навчальними закладами пов'язаної з одержанням вищої освіти.".

У відповідності до ч. 7 п.11 "Порядку ліцензування діяльності з надання освітніх послуг" затвердженого Постановою Кабміну України 08.08.2007 р. № 1019, навчальний заклад подає до відповідного органу ліцензування заяву та документи про відповідність приміщень закладу та його матеріально-технічної бази санітарним нормам, вимогам правил пожежної безпеки, а також нормам з охорони праці (для навчання за напрямами підготовки (спеціальностями) з підвищеною небезпекою).

Абзацом 3 п. 18 вищезазначеного порядку передбачено, що під час ліцензування послуг у сфері вищої освіти орган ліцензування передає висновок експертної комісії (у разі проведення повторної ліцензійної експертизи - обидва висновки) разом із заявою та документами, зазначеними у пунктах 11-16 цього Порядку, до Акредитаційної комісії, яка протягом місяця розглядає їх і готує проект рішення щодо спроможності навчального закладу надавати заявлену освітню послугу. У разі негативного висновку експертної комісії, проведення повторної експертизи, відмови у видачі відповідної ліцензії протягом року або надходження звернення щодо недостовірності поданої навчальним закладом інформації, висновок (висновки) експертної комісії разом із заявою та документами подається до міжгалузевої експертної ради з вищої освіти Акредитаційної комісії, яка розглядає їх, готує і вносить для розгляду на засіданні Акредитаційної комісії проект рішення щодо спроможності навчального закладу надавати заявлену освітню послугу.

Таким чином, перед видачею Ліцензії Університету, МОН України проводило перевірку відповідності матеріально-технічної бази Університету, та не знайшло порушень будівельних та санітарних норм та правил утримання навчального закладу.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна зазначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Таким чином, під час укладення договору оренди майна № 5286-Н, сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна. У встановленому договором порядку, 26.09.2012р. обумовлене майно було передано другому відповідачеві в користування, про що складено акт приймання-передавання.

Таким чином, договір оренди № 5286-Н від 26.09.2012 року повністю відповідає вимогам Закону України Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту", Закону України "Про вищу освіту", а отже у колегії суддів відсутні підстави для визнання договору оренди недійсним.

Щодо вимоги прокурора про припинення зобов'язання за договором оренди № 5286-Н від 26.09.2012р. на майбутнє, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 п. 2.7. Постанови Пленуму України від 29.05.2013 р. № 12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, передбачено, що якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній хоботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 ст. 208 ГК України передбачено, що в разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Приписами частини 3 ст. 208 ГК України передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення.

В пункті 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким, з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Таким чином, в разі визнання судом недійсним договору оренди № 5286-Н від 26.09.2012 року, він буде вважатись недійсним з 26.09.2012 року і, у відповідності до статей 208 ГК України та ст. 216 ЦК України, до сторін буде застосовано наслідки недійсності правочину.

Враховуючи безпідставність заявленої вимоги прокурора про визнання договору оренди недійсним, дана вимога прокурора не підлягає задоволенню.

Що ж стосується вимоги прокурора щодо зобов'язання TOB Укрсіф звільнити орендовані приміщення площею 149, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська,40 ( вартістю 156000 грн.) та повернути їх Харківському національному університету будівництва та архітектури, колегія суддів зазначає, що дана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору оренди. Враховуючи зазначене та те, що спірні приміщення не є власністю Університету, за актом приймання-передачі Університетом другому відповідачеві не передавались, тому дана вимога є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши надане першим відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (вх. № 40243), колегія суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та статтею 29 ГПК України передбачено право прокурора, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і, в такому разі, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України).

Процесуальні права прокурора, як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 29 ГПК України.

Згідно зі ст. 29 ГПК України, прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року, 23 грудня 2014 року та у постанові від 01.07.2015р. по справі № 6-178цс15.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір оренди був укладений відповідачами 26.09.2012р., отже, перебіг строку позовної давності починається з 27.09.2012р. - з моменту укладання спірного договору, а не, як помилково вважають відповідачі у справі, з моменту надання оголошення у засобах масової інформації. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що прокурором даний позов було подано до канцелярії господарського суду 01.09.2015р., а строк позовної давності спливає - 27.09.2015р., тобто, прокурором подано даний позов в межах строків позовної давності, у звязку з чим колегія суддів відмовляє в задоволені заяви про застосування строків позовної давності.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає позов прокурора не обґрунтованим, спростованим матеріалами справи, тому таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи те, що прокурор звільнений від сплати судового збору, судові витрати, наразі, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 22, 27, 29, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, колегія суддів, одностайно, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7

справа № 922/5392/15