КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. Справа№ 910/13932/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

на рішення Господарського суду м. Києва від 10.07.2015

у справі № 910/13932/15 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом Комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин",

до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця",

про стягнення 120 809,78 грн,

за участю представників:

від позивача: Пляшечник В.Г. - представник (довіреність №7 від 13.01.2015);

від відповідача: Понько Ю.І. - представник (довіреність №1604-НЮ від 10.08.2015),

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київський інститут земельних відносин» (надалі -КП «КІЗВ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (надалі - ДТГО «Південно-Західна залізниця», відповідач) про стягнення 163 277,65 грн заборгованості, з яких 83 684,28 грн основного боргу, 20 279,80 грн пені, 5 200,96 грн 3 % річних та 54 112,61 грн інфляційних втрат.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції прийняв подану позивачем 10.07.2015 в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача 83 684,28 грн основного боргу, 10 887,78 грн пені, 5 200,96 грн 3 % річних та 21 036,76 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі № 910/13932/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на користь Комунального підприємства «Київський інститут земельних відносин» суму основного боргу у розмірі 83 684,28 грн, пеню у розмірі 10814,35 грн, 3% річних у розмірі 5200,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 21036,76 грн та 2 414,73 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі № 910/13932/15 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Кропивна Л.В. Пашкіна С.А., зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.09.2015.

На підставі розпорядження секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, справа №910/13932/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 вищевказаною колегією суддів справу прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 розгляд справи відкладено на 04.11.2015.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Чорної Л.В. у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 № 09-52/1322/15, призначено повторний автоматичний розподіл справи, за яким справа №910/13932/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 вищевказаною колегією суддів справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.11.2015.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

23.11.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 29.12.2012 між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (в тексті договору - замовник) та Комунальним підприємством «Київський інститут земельних відносин» (в тексті договору - виконавець) було укладено договір №ПЗ/ДН-6-1240 (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого, в редакції додаткової угоди від 11.08.2013 №1 до договору, замовник замовляє, приймає та оплачує роботи, а виконавець зобов'язується з дотриманням вимог законодавства, здійснити комплекс проектно-вишукувальних робіт по розробленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок Державному територіально-галузевому об'єднанню «Південно-Західна залізниця» для будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві (з підходами) на залізничній ділянці Київ-Московський - Дарниця у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 2.1. договору, в редакції додаткової угоди від 11.08.2013 №1 до договору передбачено, що вартість робіт за взаємною згодою сторін, згідно з протоколом погодження договірної ціни на виконання робіт (додаток №1 до договору), становить 141 073,52 грн, в тому числі ПДВ.

Відповідно до пункту 2.2. договору, в редакції протоколу розбіжностей від 14.08.2013, замовник сплачує виконавцю вартість робіт в 15-ти денний строк з дня оформлення акту здачі-приймання робіт.

Після закінчення робіт виконавець подає замовнику два належно оформлених ним примірники акта здачі-приймання робіт з доданням до нього комплекту документації, передбаченої технічним завданням (додаток №2 до договору) і умовами цього договору (пункт 3.2. договору).

Згідно пункту 3.3. договору сторони погодили, що замовник протягом 5 днів після отримання двох примірників акту здачі-приймання робіт та документів, вказаних в пункті 3.2. даного договору, зобов'язаний направити виконавцю підписаний примірник акта здачі-приймання робіт чи вмотивовану відмову від приймання робіт.

Відповідно до пункту 5. додаткової угоди від 11.08.2013 №1 до договору строк виконання робіт складає 2 місяці.

Договір набуває чинності з дня його підписання та засвідчення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 9.1. договору).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин, що склалися між сторонами, зазначивши, що такі мають ознаки договору підряду на проведення проектних та пошукових робіт, за яким, відповідно до статті 887 Цивільного кодексу України, підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 889 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.

Виходячи з приписів статей 173, 193 Господарського кодексу України, статей 526, 629 Цивільного кодексу України, сторони мають виконувати зобов'язання належним чином відповідно до його умов та вимог закону, при цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до умов договору виконав роботи, а відповідач вказані роботи прийняв, що підтверджується актом виконаних робіт №1 від 09.12.2013 на суму 141 073,52 грн, підписаним та скріпленим печатками сторін без будь-яких зауважень (а.с.31).

Відповідач свої зобов'язання з оплати робіт за договором виконав частково на суму 57 389,24 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень №491 від 07.10.2014, №45 від 13.01.2015, №169 від 16.04.2015 та виписками з банківського рахунку позивача, у зв'язку з чим у відповідача наявна заборгованість за договором у розмірі 83 684,28 грн.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені законодавчі положення та враховуючи, що позивач належними та допустимими доказами довів виконання ним у повному обсязі робіт за договором, а відповідачем прийняття робіт, визначених умовами договору не спростовано, як і суми боргу, несплаченого на час прийняття рішення, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 83 684,28 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань з оплати виконаних робіт, крім основного боргу позивач просив стягнути з відповідача пеню, розмір якої з урахуванням зменшення позовних вимог складає 10 887,78 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пунктом 5.3. договору сторони погодили, що за порушення строків здійснення платежів замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов'язань.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимоги про стягнення пені у розмірі 10 814,35 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 26.12.2013 по 15.04.2015 у розмірі 5 200,96 грн та інфляційні втрати за період з 26.12.2013 по 15.04.2015 у розмірі 21 036,76 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів встановила, що позивачем правильно розраховано розміри 3 % річних та інфляційних втрат, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку щодо задоволення цих позовних вимог у заявленому позивачем обсязі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що заборгованість за договором у розмірі 83 684,28 грн була ним оплачена в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 15.07.2015 №269 на вказану суму, а тому зобов'язання відповідача припинилося у зв'язку з виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в постанові Пленуму від 17.05.2011 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», частиною 1 статті 104 ГПК України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

Таким чином, оскільки оплата основного боргу була здійснена відповідачем 15.07.2015, тобто після прийняття рішення Господарським судом міста Києва 10.07.2015, в апеляційного суду відсутні підстави для скасування рішення суду в цій частині.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт також зазначив, що у позивача відсутнє право вимоги заборгованості за даним договором на підставі частини 8 статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», з якої вбачається, що під час утворення Товариства, формування його статутного капіталу та припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України і підприємств залізничного транспорту, у тому числі під час відступлення права вимоги, переведення боргу, проведення реорганізації, не застосовуються положення законодавства щодо права кредиторів вимагати у зв'язку з проведенням реорганізації забезпечення виконання зобов'язань, їх дострокового припинення або виконання та відшкодування збитків.

Судовою колегією встановлено, що предметом розгляду даної справи є вимога про стягнення заборгованості за неналежне виконання ДТГО «Південно-Західна залізниця» грошових зобов'язань за договором, а тому зазначена скаржником норма законодавства не застосовується до спірних правовідносин.

Посилання відповідача на наказ Укрзалізниці від 28.02.2012 №069-Ц, яким визначено порядок здійснення перерахування коштів залізницями контрагентам за зобов'язаннями, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки порядок здійснення розрахунків був погоджений сторонами в договорі, який є обов'язковим для виконання.

Твердження апелянта про відсутність у позивача підстав для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв'язку з порушенням останнім встановленого договором строку виконання робіт відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Підставою для здійснення оплати виконаних робіт є підписаний обома сторонами акт приймання виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, акт виконаних робіт було підписано сторонами без будь-яких зауважень, а відтак, у відповідача виникло зобов'язання здійснити оплату виконаних робіт.

Порушення позивачем строку виконання робіт не є підставою для звільнення боржника від сплати пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням ним виконання грошового зобов'язання за договором.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/13932/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/13932/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/13932/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13932/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий