РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/23789/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова Компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення відшкодування в порядку регресу у розмірі 2 980,07 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Жук Р.В. (дов.№12 від 05.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УНІКА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова Компанія "Альфа-Гарант" про стягнення відшкодування в порядку регресу у розмірі 2 980,07 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2015 порушено провадження у справі №910/23789/15 та призначено її до розгляду на 07.10.2015 року.

За наслідками розгляду справи 07.10.2015 суд виніс ухвалу про відкладення розгляду справи на 29.10.2015 року.

29.10.2015 у задоволення клопотання представників сторін, суд продовжив строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та оголосив у судовому засіданні перерву до 17.11.2015 року.

У судовому засіданні 17.11.2015 представник позивача надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи та просив задовольнити позов.

Відповідач явку уповноваженого представника до судового засідання не забезпечив, проте про дату, час та місце проведення повідомлений належним чином.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представник відповідача не з'явився до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір №131266/4002/0014314 добровільного страхування транспортного засобу, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Audi Q7", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки №61768931 про дорожньо-транспортну пригоду, 16.04.2015 на Повітрофлотському шляхопроводі у м.Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Audi Q7", державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та транспортним засобом марки «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, якого постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 12.05.2015 у справі №761/11359/15-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.04.2015 страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування за договором №131266/4002/0014314 від 26.05.2014, у якій просив виплату страхового відшкодування здійснити на рахунок СТО.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки "Audi Q7", державний номер НОМЕР_1, визначена позивачем на підставі Звіту №01-13/05 від 13.05.2015, складеного СПД ОСОБА_4, у розмірі 17445,79 грн. із калькуляцією на відновлювальний ремонт Audatex №00166737 від 13.05.2015 року.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі рахунку-фактури ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» від 05.05.2015 із та зазначений у страховому акті №00166737 від 15.05.2015 із розрахунком до нього у розмірі 15447,71 грн.

Позивач, на виконання умов договору №131266/4002/0014314 від 26.05.2014 та відповідно до заяви страхувальника, виплатив суму страхового відшкодування у загальному розмірі 15447,71 грн. на рахунок СТО ТОВ «Порше Інтер Авто Україна», що підтверджується платіжним дорученням №017086 від 18.05.2015 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3, яка керувала транспортним засобом марки «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП застрахована Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (відповідач у справі) за полісом №АІ/0607707, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Відповідач відшкодував у порядку регресу витрати позивача частково, а саме сплатив 30.06.2015 року 11467,64 грн., що підтверджується платіжним дорученням №13082 від 30.06.2015, внаслідок чого позивач звернувся із даним позовом до суду про стягнення недоплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 2980,07 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що позивачем завищено суму страхового відшкодування, заявлену до стягнення, оскільки при його розрахунку взято ринкову вартість пошкодженого ТЗ у розмірі більшому, ніж страхова сума за Договором №131266/4002/0014314 від 26.05.2014 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 12.05.2015 у справі №761/11359/15-п встановлено вину ОСОБА_3 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_2.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (відповідач у справі) за полісом №АІ/0607707, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Audi Q7", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №620а/12п від 26.06.2012 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_3, як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №131266/4002/0014314 від 26.05.2014, виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 15447,71 грн. на рахунок ТОВ «Порше Інтер Авто Україна», що підтверджується платіжним дорученням №017086 від 18.05.2015 року.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач сплатив 30.06.2015 року на користь позивача 11467,64 грн. страхового відшкодування, у зв'язку із чим, вертаючись із даним позовом до суду, позивач просить достягнути з відповідача невідшкодовану суму страхового відшкодування у розмірі 2980,07 грн.

Заперечення відповідача проти заявлених позовних вимог зводяться до помилкового розрахунку позивача суми страхового відшкодування, а саме щодо завищення цієї суми внаслідок застосування при її визначенні ринкової вартості пошкодженого ТЗ марки "Audi Q7", що перевищує страхову суму, визначену у Договорі №131266/4002/0014314 від 26.05.2014 року.

Проте, вказані посилання відповідача судом відхиляються, з огляду на те, що ринкова вартість ТЗ марки "Audi Q7" визначені у Звіті №01-13/05 від 13.05.2015 на момент настання ДТП, а у Договорі №131266/4002/0014314 від 26.05.2014 зазначено дійсну вартість ТЗ на момент укладання договору, яка і становить страхову суму.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.04.2015 у справі №910/22014/14.

Так, підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є виставлені ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» рахунок щодо ремонту пошкодженого ТЗ, а також платіжне доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок даної СТО.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, у якій зауважено, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Отже, позивач має право на відшкодування фактично понесених ним витрат по виплаті страхового відшкодування, які є документально підтвердженими та обґрунтованими, а тому заявлена до стягнення частина невідшкодованої відповідачем суми страхового відшкодування підлягає стягненню з останнього.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АІ/0607707, виданим Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», передбачено франшизу у розмірі 1000,00 грн., яка вирахувана позивачем із заявленої до стягнення суми страхового відшкодування.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки, спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова Компанія "Альфа-Гарант" про стягнення відшкодування в порядку регресу у розмірі 2 980,07 грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, 26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, 70А; ідентифікаційний код 20033533) 2980 (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят) гривень 07 копійок сплаченого страхового відшкодування та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 17.11.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 23.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова