КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2015 р. Справа№ 51/421

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Іоннікової І.А.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Лебідко Ю.І., Орєхов Р.В.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: Рудницька М.І.;

від відповідача-4: Рудницька М.І.;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Релігійної громади Римсько-католицької Церкви Святої Марії

Магдалени

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.07.2015р.

у справі №51/421 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Релігійної громади Римсько-католицької Церкви Святої Марії

Магдалени

до 1) Львівської обласної ради

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України у

Львівській області

3) Виконавчого комітету Львівської міської ради

4) Львівської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідачів: Львівський будинок органної та камерної музики

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Релігійна громада Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради (далі - відповідач-1), Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області (далі - відповідач-2) та Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - відповідач-3), в якому просила:

- визнати за позивачем право власності на будівлю літ "А-4" приміщення Костелу Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв. м., розташованого у місті Львові по вул. С. Бандери, 10;

- скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.11.2009р. №1011 про реєстрацію права власності на вищевказану будівлю;

- анулювати свідоцтво на право власності територіальної громади міста Львова №Г-03441 від 27.11.2009р. в особі Львівської міської ради, на спірну будівлю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Костел Святої Марії Магдалени є власністю Релігійної громади Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени та був втрачений внаслідок державної політики радянської влади щодо релігії та церкви. Будівля Костелу Святої Марії Магдалени є культовою спорудою та відповідно до ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" має бути безоплатно передана у власність позивача. Оскільки відповідачі обмежують право позивача на користування спірним майном, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відповідачі проти позову заперечували, наголошуючи на наступному:

- спірна будівля перебуває у користуванні установи культури - третьої особи. Оскільки питання щодо переміщення цієї установи не вирішено, то правові підстави у позивача на отримання даного приміщення у власність чи користування відсутні;

- в даному випадку належним відповідачем може бути саме Львівська міська рада, яка є власником майна на час звернення позивача до суду;

- оскільки спірна будівля перебуває у комунальній власності, норми ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації" не підлягають застосуванню;

- момент переходу костелу у власність держави може бути встановлений лише на підставі архівних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2011р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3 було залучено Львівську міську раду (том справи - 2, аркуші справи - 47-49).

Львівська міська рада проти позову заперечувала з підстав аналогічних тим, які наводилися відповідачами, просила суд в позові відмовити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2014р. у справі №51/421, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2014р., в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі (том справи - 5, аркуші справи - 29-38, 145-158).

Постановою Вищого господарського суду України від 18.03.2015р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2014р. та рішення Господарського міста Києва від 21.05.2014р. у справі №51/421 скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду (том справи - 5, аркуші справи - 200-207).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015р. (том справи - 6, аркуші справи - 62-64), на підставі ст. ст. 24, 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як відповідача було залучено Львівську міську раду (далі - відповідач-4), а також залучено як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Львівський будинок органної та камерної музики (далі - третя особа).

Третя особа проти позову заперечувала, наголошуючи на тому, що практичне застосування ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" є правом, а не обов'язком держави, в той час як на підставі рішення органу місцевого самоврядування спірну будівлю передано до комунальної власності територіальної громади міста Львова та Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району міста Львова видано відповідне свідоцтво про право власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. у справі №51/421 за результатами нового розгляду у позові було відмовлено (том справи - 6, аркуші справи - 132-140).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. у справі №51/421 скасувати повністю та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги позивача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.09.2015р.

21.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких третя особа наголошувала на безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

21.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло нормативно-правове обґрунтування апеляційної скарги та відзив відповідача-4 на апеляційну скаргу.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.09.2015р.

В судове засідання 28.09.2015р. з'явилися лише представники позивача, відповідача-3 та відповідача-4. Представники відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.10.2015р.

13.10.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання 13.10.2015р. з'явилися лише представники позивача. Представники відповідачів та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 12.11.2015р.

03.11.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло нормативно-правове обґрунтування посилань на окремі докази та пояснення їх значення.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Іоннікової І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Іоннікової І.А. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.11.2015р.

В судовому засіданні 12.11.2015р. представники позивача підтримали апеляційну скаргу з урахуванням додаткових обґрунтувань та пояснень до неї, просили суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. у справі №51/421 скасувати повністю та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 12.11.2015р. представник відповідача-3 та відповідача-4 проти апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи у судове засідання 12.11.2015р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи в судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала можливим розглядати справу у відсутності представників відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12.11.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-3 та відповідача-4, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В позові зазначено про те, що Релігійна громада (Парафія) Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени була заснована рішенням правлячого Митрополита Львівського Архієпископа Вацлава Сераковського у 1863 році та з того часу не припиняла свою діяльність. Релігійна громада (Парафія) Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени збудувала та була законним власником Костелу Святої Марії Магдалени до позбавлення таких прав владою Союзу радянських соціалістичних республік. Згадки про Костел Святої Марії Магдалени у місті Львові містяться у архівних документах Державного архіву Львівської області за 1962 рік (том справи - 1, аркуші справи - 25-35).

Державним архівом Львівської області видано довідку №367/01-22 від 22.09.2004р. (том справи - 1, аркуш справи - 25) про те, що у місті Львові по вул. С. Бандери, 10 знаходиться Костел Святої Марії Магдалени, який на початку Другої світової війни у вересні 1939р. належав однойменній парафії Львівської архідієцезії Римо-католицької церкви.

Протягом 1957-1991 років Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів було прийнято низку рішень, в яких фігурував Костел Святої Марії Магдалени, а саме:

- №383 від 13.05.1957р., згідно з яким пам'ятники архітектури, зокрема, Костел Святої Марії Магдалени у місті Львові передано на баланс Обласному відділу в справах будівництва і архітектури (том справи - 1, аркуші справи - 36-37);

- №450 від 29.11.1990р. (том справи - 2, аркуші справи - 34-35), яким історичну забудову ХІІІ-ХХ ст.ст. оголошено історико-культурною заповідною територією, в тому числі і Костел Святої Марії Магдалени за охоронним №345;

- №330 від 18.06.1991р. (том справи - 2, аркуші справи - 209-210), відповідно до якого Львівський філіал Інституту "Укрпроектреставрація", Львівську спеціалізовану науково-реставраційну майстерню зобов'язано до 01.01.1992р. завершити виготовлення технічної документації по реконструкції та реставрації всього комплексу Костьолу і виконання ремонтних робіт. Фінансовому управлінню облвиконкому доручено вишукати кошти на проектування, реконструкцію та реставрацію будівлі. Комітет розвитку території і ринкової інфраструктури облвиконкому, управління постачання і збуту зобов'язано щорічно виділяти на реєстрацію об'єкта необхідні фондом і місцеві будівельні матеріали та обладнання. Львівському міськвиконкому доручено відселити Львівське об'єднання музичних ансамблів з приміщення Костьолу;

- №313 від 18.06.1991р. (том справи - 2, аркуші справи - 121-123), яким на виконання Закону Української радянської соціалістичної республіки "Про свободу совісті та релігійні організації" на місцеві органи влади області покладено обов'язок забезпечити на території Львівщини всім громадянам, незалежно від їх ставлення до релігії, релігійним організаціям, розташованим на території області, соціальну справедливість, рівність, захист прав і законних інтересів, подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви, сприяння розвитку громадської злагоди і співробітництва людей, незалежно від їх світогляду та віросповідання.

З урахуванням державного значення Софійського собору, Андріївської церкви, костелу Магдалини, відбудованих Успенського та Михайлівського соборів, а також зважаючи на численні звернення віруючих громадян щодо надання культових споруд - визначних пам'яток архітектури релігійним організаціям для проведення богослужінь, Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1005/2001 від 09.08.2001р. "Про використання культових споруд - визначних пам'яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям" (том справи - 2, аркуш справи - 40), якою, зокрема, вирішив:

- підтримати пропозицію Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики, Державного комітету у справах релігій, Київської міської та Львівської обласної державних адміністрацій щодо використання для проведення богослужінь костелу Магдалини (охоронний номер 345, м. Львів) - митрополією Римсько-католицької церкви на Великодні свята (два тижні), в дні дванадесятих і храмових свят, а також визначних державних подій (п.1 постанови);

- Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики, Київській міській та Львівській обласній державним адміністраціям забезпечити укладення угод про періодичне використання релігійними організаціями, зазначеними у пункті 1 цієї постанови, культових споруд на умовах, визначених Законом України "Про охорону культурної спадщини", а також установити контроль за їх виконанням.

Рішенням відповідача-3 від 27.11.2009р. №1011 «Про оформлення права комунальної власності на будівлю на вул. С.Бандери, 10» (том справи - 1, аркуш справи - 38) було вирішено оформити територіальній громаді міста Львова в особі відповідача-4 право комунальної власності на будівлю під літерою "А-4" загальною площею 1 360,5 кв. м. по вул. С.Бандери, 10 у місті Львові згідно з технічним паспортом. Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району було доручено оформити та видати свідоцтво про право власності на будівлю.

Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності видав свідоцтво №Г-03441 від 27.11.2009р. про право комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі відповідача-4 на вищезгадану будівлю (том справи - 1, аркуш справи - 39).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що Костел Святої Марії Магдалени є власністю Релігійної громади Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени, який був втрачений внаслідок державної політики радянської влади щодо релігії та церкви. Оскільки будівля Костелу Святої Марії Магдалени є культовою спорудою, в силу ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" вона має бути безоплатно передана у власність позивача.

Натомість, внаслідок прийняття рішення відповідачем-3 від 27.11.2009р. №1011 про реєстрацію права власності на вищевказану будівлю та видачу свідоцтва №Г-03441 від 27.11.2009р. про право власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради (відповідача-4), на будівлю літ "А-4" приміщення Костелу Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв. м., розташованого у місті Львові по вул. С. Бандери, 10, обмежується право позивача на користування вказаним нерухомим майном.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на будівлю літ "А-4" приміщення Костелу Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв. м., розташовану у місті Львові по вул. С. Бандери, 10; скасувати рішення відповідача-3 від 27.11.2009р. №1011 про реєстрацію права власності на будівлю літ "А-4" приміщення Костелу Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв. м., розташовану у місті Львові по вул. С. Бандери, 10; анулювати свідоцтво №Г-03441від 27.11.2009р., видане Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності, про право комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі відповідача-4 на вищезгадану будівлю.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач, зокрема, посилався на ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Стаття 17 названого Закону, на яку посилається позивач, встановлює засади користування майном, яке є власністю держави, громадських організацій або громадян. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Враховуючи численні прохання релігійних організацій про повернення їм культових будівель та іншого майна, що було незаконно вилучене з церковного вжитку, Президентом України було видано Указ від 04.03.1992р. №125/92 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна", згідно з яким, зокрема, постановлено:

- Кабінету Міністрів України за участю органів охорони пам'яток історії та культури визначити, які з перелічених у постанові Ради Міністрів України від 05.04.1991р. №83 пам'яток архітектури можуть бути передані відповідно до закону релігійним організаціям (п.1 указу);

- Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів: протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням; організувати інвентаризацію культового майна, що зберігається у фондах державних музеїв і архівів, для вирішення у встановленому порядку питання про можливість його подальшого використання за призначенням; сприяти релігійним організаціям у зведенні культових будівель, створенні матеріальної бази добродійної діяльності, організації центрів соціальної адаптації громадян, що повернулися з місць позбавлення волі.

На виконання ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", 22.06.1994р. Президентом України було винесено розпорядження №53/94-рп "Про повернення релігійним організаціям культового майна", згідно з яким вирішено місцевим органам державної виконавчої влади забезпечити до 01.12.1997р. передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням.

В процесі судового розгляду було встановлено, що Костел Святої Марії Магдалени, розташований по вул. С.Бандери, 10 у м. Львові, постановою Ради Міністрів Української PCP від 05.04.1991р. віднесено до пам'яток архітектури, що не підлягають приватизації (охоронний №345) та є пам'яткою охорони культурної спадщини місцевого значення. Будівля Костелу Святої Марії Магдалени перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Львова.

29.11.1990р. відповідачем-3 було прийняте рішення №450 "Про історико-культурну заповідну територію м. Львова" (том справи - 2, аркуші справи - 34-35), згідно з яким вирішено оголосити історичну забудову ХІІІ - поч. ХХ ст. м. Львова історико-культурною заповідною територією (п.1 рішення) та просити Раду міністрів Української РСР внести зміни до п.1 постанови Ради Міністрів УРСР №297 від 12.06.1975р. «Про створення Державного історико-культурного заповідника в м. Львові» в частині підпорядкування заповідника з передачею його у відання виконкому Львівської міської ради народних депутатів (п.4 рішення).

Ухвалою відповідача-4 від 29.06.2000р. №702 "Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова цілісних майнових комплексів установ культури" було вирішено передати у власність територіальної громади м. Львова Львівський будинок органної та камерної музики (третя особа у справі).

11.01.2006р. між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради, як орендодавцем, та третьою особою, як орендарем, було укладено договір оренди, за умовами якого (п.п.1, 12) орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення (Костел Святої Марії Магдалени (в цілому)) загальною площею 1 384,4 кв.м. (з призначенням - під концертний зал органної музики) на строк з 01.01.2006р. по 01.01.2011р. Релігійній громаді РКЦ Святої Марії Магдалени надано дозвіл на безоплатну суборенду на термін дії основного договору на приміщення на 1 поверсі захристіє 30,4 кв. м., відгородженої кімнати 10,0 кв. м., приміщення залу костелу, коридорів, туалетів на 1 пов. закріплюються у спільному користуванні. Між релігійною громадою РКЦ та третьою особою укласти угоду на користування вищезгаданими приміщеннями з зазначеннями графіку богослужінь, а також проведення розрахунку експлуатаційних витрат (за тепло-, водо-, електропостачання та інших спільних витрат) і визначення умов їх оплати;

11.06.2006р. між управлінням охорони історичного середовища та третьою особою було укладено охоронний договір №14, за яким третя особа зобов'язалася використовувати костел Магдалени під концертний зал органної та камерної музики.

22.09.2009р. третя особа звернулася до управління комунальної власності Львівської міської ради із заявою про продовження дії договору оренди від 11.01.2006р. терміном на 20 років з метою організації та проведення концертів.

23.12.2009р. на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова було розглянуто звернення третьої особи (протокол №22 від 23.12.2009р.), за результатами чого рекомендовано Управлінню комунальної власності підготувати проект ухвали про надання в оренду третій особі нежитлових приміщень підвалу площею 88,0 кв. м., 1-го поверху площею 978,6 кв. м., 2-го поверху площею 109,2 кв. м та 3-го поверху площею 184,7 кв. м. на вул. С.Бандери, 10 для організації та проведення концертів терміном на 20 років.

11.03.2010р. відповідачем-4 було винесено ухвалу №3372 "Про надання в оренду нежитлових приміщень на вул. С.Бандери, 10" (том справи - 1, аркуш справи - 156), згідно з якою вирішено надати третій особі в оренду терміном на 20 років для організації та проведення концертів нежитлові приміщення на вул. С.Бандери, 10, а саме: підвалу площею 88,0 кв. м., 2-го поверху площею 978,6 кв. м., 3-го поверху площею 15,9 кв. м., 4-го поверху площею 28,5 кв. м.

13.10.2010р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, як орендодавцем, та третьою особою було укладено договір оренди №Г-7612-10 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) (том справи - 6, аркуші справи - 90-94). За умовами вказаного договору (п.п.1.1, 4.1) орендодавець відповідно до ухвали 16-ї сесії 5-го скликання Львівської міської ради №3372 від 11.03.2010р., на умовах визначених цим договором, зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 1 360,5 кв. м., а саме: нежитлові приміщення в підвалі, що позначені в технічній документації під літерами І, ІІ, площею 88,0 кв. м., нежитлові приміщення першого поверху, що позначені в технічній документації під літерами 1,2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 8а, 9, 9а, 9б, 10, 11, 6а, площею 978,6 кв. м., нежитлові приміщення другого поверху, що позначені в технічній документації під літерами 12, 13, 14, 15, 16, 16а, площею 105,5 кв. м., нежитлові приміщення третього поверху, що позначені в технічній документації під літерами 17, 18, 19, 20, 23, площею 156,2 кв. м. та нежитлові приміщення четвертого поверху, що позначені в технічній документації під літерами 21, 22, площею 28,5 кв. м., які розташовані за адресою: м. Львів, вул. С.Бандери, буд. 10 (далі - об'єкт оренди), що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (далі - балансоутримувач) і належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності на будівлю №Г-03441, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради 27.11.2009р. згідно з рішенням №1011, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») 15.12.2009р. за реєстраційним номером 29191995, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24791648, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 15.12.2009р. Термін дії цього Договору оренди визначений на 20 років з 13.10.2010р. до 13.10.2030р.

Тобто, за договором оренди №Г-7612-10 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 13.10.2010р. третій особі було передано в орендне користування спірне нерухоме майно.

Названий договір оренди на час вирішення справи місцевим господарським судом був чинним, а третя особа, як комунальна установа, є належним користувачем Костелу Святої Марії Магдалени. Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З наявного в матеріалах справи витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що наразі спірне нерухоме майно перебуває на балансі управління охорони історичного середовища і зареєстроване за територіальною громадою м. Львова в особі відповідача-4.

Як уже зазначалося вище, постановою Кабінету Міністрів України №1005/2001 від 09.08.2001р. "Про використання культових споруд-визначних пам'яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям" було підтримано пропозицію Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики, Державного комітету у справах релігій, Київської міської та Львівської обласної державних адміністрацій щодо використання для проведення богослужінь, зокрема, Костелу Святої Марії Магдалени (охоронний №345 м. Львів) - митрополією Римсько-католицької церкви на Великодні свята (два тижні), в дні дванадесятих і храмових свят, а також визначних державних подій, а також зобов'язано, зокрема, Львівську обласну державну адміністрацію, забезпечити укладення угод про періодичне використання релігійними організаціями зазначеної споруди на умовах, визначених Законом України "Про охорону культурної спадщини".

20.01.2015р. між третьою особою, як орендарем, та позивачем, як суборендарем, було укладено договір суборенди № Г-З-15суб нежитлових приміщень будівлі на вул. С.Бандери, 10 у м. Львові (том справи - 6, аркуші справи - 95-99).

За умовами названого договору суборенди (п.1.1) Львівський будинок органної та камерної музики (третя особа), що орендує нежитлові приміщення підвалу площею 88,0 кв. м., першого поверху площею 978,6 кв. м., другого поверху площею 105,5, третього поверху площею 156,2 кв. м. та четвертого поверху площею 28,5 кв. м. за адресою: м. Львів, вул. С. Бандери, 10 згідно з договором оренди від 13.10.2010р. №Г-7612-10, передає в суборенду Громаді Римо-Католицької Церкви Святої Марії Магдалени (позивач) нежитлові приміщення першого поверху під індексом 9а площею 8,4 кв. м. для римо-католиків на індивідуальне користування площі з метою підготовки для проведення богослужінь та нежитлові приміщення площею 940,0 кв. м. з індексами 1, 2, 3, 4, 6, 7, 8, 8а, 9, 10 спільного користування терміном на 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст. 17, ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб'єкти права власності на пам'ятку визначаються згідно із законом. Об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

В обґрунтування своїх вимог позивач наголошував на тому, що відповідно до Указу Президента України від 04.03.1992р. №125/92 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" допускається не лише повернення, а й передача у власність релігійним громадам культових будівель. Зазначена передача культових будівель у власність релігійним громадам, які не були їх власниками, можлива за умови, якщо в населеному пункті немає законного претендента на ці будівлі, тобто релігійної громади тієї конфесії (віросповідної приналежності), якій належала будівля на момент її переходу у власність держави.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, вищезгаданий Указ Президента України не стосується сільських селищних, міських рад, натомість він містить доручення Кабінету Міністрів України визначити серед Переліку пам'яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 05.04.1991р. №83, пам'ятки, які можуть бути передані релігійним організаціям відповідно до закону.

14.02.2002р. Кабінетом Міністрів України було винесено постанову №137/2002 "Про умови передачі культових будівель - визначних пам'яток архітектури релігійним організаціям" (том справи - 2, аркуш справи - 39), згідно з якою вирішено установити, що культові будівлі - визначні пам'ятки архітектури, які не підлягали передачі у постійне користування релігійним організаціям відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 05.04.1991р. №83, можуть передаватися їм у користування тільки після вирішення питань, пов'язаних з переміщенням навчальних закладів, архівних установ і закладів культури, що займають ці культові будівлі, до інших приміщень.

Зібрані у справі матеріали свідчать про те, що користувачем будівлі на вул. С.Бандери, 10 у м. Львові (Костел Святої Марії Магдалени) на праві орендного користування є третя особа (Львівський будинок органної та камерної музики), яка водночас є установою культури.

Договір оренди, укладений з третьою особою, є чинним. Згідно з наданими суду поясненнями, питання щодо переміщення третьої особи до іншого приміщення не вирішено, а тому, зважаючи на положення постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2002р. №137 "Про умови передачі культових будівель - визначних пам'яток архітектури релігійним організаціям", правові підстави для передачі спірного нерухомого майна (Костелу Святої Марії Магдалени) позивачу відсутні.

В своїх поясненнях позивач посилався на порушення відповідачем-4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, позивач (релігійна громада) продовжує користуватися культовою спорудою до цього часу, про що, зокрема, свідчить Договір суборенди №Г-З-15суб від 20.01.2015р. (том справи - 6, аркуші справи - 95-99). Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано, у зв'язку з чим твердження позивача про порушення відповідачем-4 норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено існування обставин, які б свідчили про невизнання або оспорення його прав на спірне майно відповідачами та/або наявність претензій у відповідачів відносно цього майна.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для визнання права власності на спірну будівлю за позивачем, а тому в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Позивач просив суд скасувати рішення відповідача-3 від 27.11.2009р. №1011 про реєстрацію права власності на будівлю літ "А-4" приміщення Костелу Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв. м., розташовану у місті Львові по вул. С. Бандери, 10, та анулювати свідоцтво №Г-03441 від 27.11.2009р. на право власності територіальної громади міста Львова в особі відповідача-4 щодо цієї будівлі. Однак, по суті, вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання права власності позивача, яка визнана судом необґрунтованою, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Відносно посилання в апеляційній скарзі на те, що Господарським судом міста Києва не було виконано вказівки, викладені в постанові Вищого господарського суду України від 18.03.2015р. у справі №51/421, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Скасовуючи попередні судові рішення у даній справі, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 18.03.2015р. у справі №51/421, зокрема, наголошував на тому, що судами було неправильно визначено процесуальний статус Львівської міської ради. На час перегляду справи судом касаційної інстанції, Львівська міська рада була залучена до участі у справі у процесуальному статусі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3. Однак в процесі нового розгляду даної справи, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, місцевим господарським судом було змінено процесуальний статус Львівської міської ради з третьої особи на відповідача, з урахуванням того, що Львівська міська рада в даному випадку діє від імені власника спірного майна - територіальної громади міста Львова.

В своїй постанові Вищий господарський суд України також наголосив на тому, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, заявник може посилатися на порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції лише у тих випадках, коли рішення, що оспорюється, торкається його власності в розумінні вказаної статті. "Власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права. Натомість, сподівання чи визнання права власності, яке було неможливо ефективно здійснити, не може розглядатися як "власність" в розумінні ст. 1 Протоколу №1, не може бути визнана такою і умовна вимога яка припиняється в результаті невиконання необхідної умови (Рішення у справі Копецкі проти Словакії (№44912/98, §35, ЕСНR 2004-ІХ); Принц Ліхтенштейну Ханс-Адам II проти Німеччини (№42527/98, ЕСНR 2001-VІІІ); Гратцінгер і Гратцінгерова проти Чехії (№39794/98 § 696 ЕСНR 2002-VІІ).

В §45і рішення у справі Копецкі проти Словакії Європейського суду з прав людини вказано про те, що визначення «правомірного очікування» в розумінні ст. 1 Протоколу №1 Конвенції вперше вказано Європейським судом у справі «Пайн Веллі Девелопментс Лімітед» та інші проти Ірландії» (Ріne Valley Developments Ltd v Ireland) (рішення від 29.11.1991, Series А, N222, р. 23, §51). У цій справі Європейський суд визначив, що «правомірне очікування» виникає при умові, коли було видано дозвіл на планування, на підставі якого компанії заявника придбали землю з метою її використання. Дозвіл на планування, який не міг бути відкликаний відповідним органом і визнано «складовою частиною власності компаній заявника». Відповідно до §52і названого рішення практика Європейського суду не позиціонує наявність «існуючого спору» та «доведеного позову» як критерію, що визначає наявність «правомірного очікування» в розумінні ст. 1 Протоколу №1 Конвенції.

З наведеного випливає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини майновий інтерес може вважатись «активом» лише у тому випадку, якщо він достатньо обґрунтований у межах державного законодавства та практики.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Гратцінгер і Гратцінгерова проти Чехії (№39794/98 §696 ЕСНR 2002VII) зазначено про те, що власністю у розумінні ст. 1 Протоколу №1 Конвенції може вважатись або «існуюча власність», або «активи», зокрема, права вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має, щонайменше, «правомірне очікування» того, що вони будуть реалізовані. Разом з тим, сподівання на те, що давно припинене право власності буде відновлено, не може вважатись «власністю» у розумінні ст. 1 Протоколу №1 Конвенції, так як умовна вимога, яка втратила чинність в результаті невиконання необхідної вимоги.

Як уже зазначалося вище, згідно з нормами ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові споруди і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Тобто, діюче законодавство України передбачає повернення релігійним організаціям лише тих культових споруд та майна на підставі названої правової норми, з посиланням на яку позивач обґрунтовує свої вимоги, які перебувають у державній власності. Однак наявні у справі матеріали свідчать про те, що спірне нерухоме майно перебуває у комунальній, а не державній власності. Вказана обставина виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Згідно з §73 рішення Європейського суду з прав людини у справі Гратцінгер і Гратцінгерова проти Чехії віра в те, що діюче законодавство буде змінено на користь заявників не може вважатись формою правомірного очікування для застосування ст. 1 Протоколу №1 Конвенції. Існує різниця між простим сподіванням на реституцію, якою вона б не була, та правомірним очікуванням, яке повинно мати більш конкретний характер, ніж просте сподівання і ґрунтуватися на правовій нормі чи правовому акті, наприклад, судовому рішенні. Відносно посилання на необхідність визначення кола доказів, які мають підтверджувати право колишнього власника на спірну будівлю (споруду), яка була націоналізована у державну власність у 1939 році, необхідно зазначити наступне.

Належними доказами права колишнього власника на спірне нерухоме майно передусім є докази, які свідчать про те, що суб'єктом права власності на спірну будівлю є держава. Відповідні відомості можуть бути підтверджені відомостями з реєстру речових прав на нерухоме майно або іншими правовстановлювальними документами. Однак в матеріалах справи містяться докази приналежності спірної будівлі на праві комунальної власності територіальній громаді міста Львова, що, як уже зазначалося вище, виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Встановлення моменту переходу Костелу Святої Марії Магдалени у власність держави можливе виключно на підставі архівних документів, які повинні надаватись позивачем у справі в обґрунтування заявлених ним вимог, оскільки норми Господарського процесуального кодексу України покладають обов'язок доведення наявності порушеного чи оспорюваного права (охоронюваного законом інтересу) саме на позивача.

Як уже зазначалося вище, в матеріалах справи наявна архівна довідка Державного архіву Львівської області від 22.09.2004р. №367/01-22, згідно з якою у м. Львові по вул. С. Бандери знаходиться Костел Святої Марії Магдалени, який на початку Другої світової війни у вересні 1939 року належав однойменній парафії Львівської архідієцезії Римо-католицької церкви. Водночас, вказана довідка не містить відомостей про момент переходу будівлі у власність держави, а лише вказує про її приналежність станом на певну дату. Окрім того, позивач стверджує, що Костьол Святої Марії Магдалени було збудовано релігійною громадою (Парафією) Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени. Однак Державним архівом Львівської області видано довідку №434/01-22(а) від 31.07.2012р. (том справи - 3, аркуш справи - 168), в якій зазначено про те, що у документах архіву не виявлено відомостей про кошти, на які здійснювалося будівництво Костелу Святої Марії Магдалини по вул. Сапєги, 10 (сучасна назва вул. С.Бандери).

В матеріалах справи наявна заява відповідача-3 про застосування строку позовної давності до позовних вимог (том справи - 2, аркуш справи - 196). З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Оскільки в процесі судового розгляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) позивача і, як наслідок, необхідність відмови в позові у зв'язку з необґрунтованістю останнього, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.

Окрім того, в процесі нового розгляду даної справи місцевим господарським судом відповідачі не посилалися на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного в позові.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням викладених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. у справі №51/421 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади Римсько-католицької Церкви Святої Марії Магдалени залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. у справі №51/421 - без змін.

2. Матеріали справи №51/421 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

І.А. Іоннікова