КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. Справа№ 910/11489/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Михальської Ю.Б.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Самойленко П.М.;

від відповідача: Сович Ю.І.;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове

товариство з додатковою відповідальністю "Глобус"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.07.2015р.

у справі №910/11489/15 (суддя: Князьков В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Арсенал Страхування"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове

товариство з додатковою відповідальністю "Глобус"

за участю третьої особи Комунального підприємства "Дирекція з управління та

обслуговування житлового фонду Подільського району

про відшкодування шкоди в порядку регресу 10 266,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Глобус" (далі - відповідач) 10 266,64 грн. виплаченого позивачем страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої страхувальнику позивача було завдано збитків, застрахована за відповідним полісом страхування у відповідача.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи наступне:

- рахунок-фактура, на підставі якого було здійснено страхове відшкодування, є недійсним, оскільки в самому рахунку вказано, що він дійсний протягом трьох банківських днів, тоді як позивач оплатив його 23.06.2014р.;

- відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням транспортного засобу з урахуванням зносу;

- до розміру витрат відновлювального ремонту не було включено коефіцієнт фізичного зносу;

- відповідно до акту розрахунку матеріальної шкоди №1062/14 від 10.09.2014р., складеного посадовою особою відповідача, страхове відшкодування з урахуванням експлуатаційного зносу застрахованого позивачем автомобіля складає 18 962,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 75-76), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача було залучено Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району" (далі - третя особа).

Третя особа явку свого представника в судові засідання не забезпечила, письмові пояснення по суті спору не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/11489/15 від 01.07.2015р. позовні вимоги задоволено, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача сплачене страхове відшкодування у розмірі 10 266,64 грн. та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11489/15 від 01.07.2015р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводились під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Новіков М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.10.2015р.

В судове засідання 12.10.2015р. з'явились лише представники сторін. Представник третьої особи не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 10.11.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Михальської Ю.Б. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.11.2015р.

В судове засідання 10.11.2015р. з'явився лише представник позивача. Представники відповідача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 23.11.2015р.

17.11.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 23.11.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11489/15 від 01.07.2015р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 23.11.2015р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи в судове засідання 23.11.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також приймаючи до уваги наявність доказів належного повідомлення сторін та третьої особи про місце, дату та час судового засідання, апеляційний суд визнав за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 23.11.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.02.2014р. між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_4, як страхувальником та вигодонабувачем, було укладено договір №221/14-Т/К/03 добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір добровільного страхування) (том справи - 1, аркуші справи - 22-29).

За умовами Договору добровільного страхування (п.п.4, 5, 7) предметом останнього є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом (далі - ТЗ) та іншим майном, вказаними у розділах 5, 6 цього Договору. Застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки/моделі Mini Countryman Cooper S AII4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, жовтого кольору, 2011 року випуску. До страхових ризиків згідно п.22.2 Договору віднесено: викрадення; збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП); збитки внаслідок інших подій.

В п.14.4 Договору добровільного страхування зазначено, що строк дії останнього з 04.03.2014р. до 03.03.2015р.

07.04.2014р. по вул. Д. Народів - П.Лумумби у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобіля марки ВАЗ 2107 (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля марки Mini Cooper (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_4 (том справи - 1, аркуші справи - 38-40).

Відповідно до постанови Печерського районного суду міста Києва у справі №757/9096/14-п від 27.05.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 41-42) ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.13.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки Mini Cooper (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), який був застрахований позивачем на підставі Договору добровільного страхування.

09.04.2014р. страхувальник звернувся до позивача, як страховика, із заявою про настання страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу (том справи - 1, аркуші справи - 30-31).

Відповідно до висновку №363-1/14 від 19.08.2014р. додаткового експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного судовим експертом-автотоварознавцем ОСОБА_7 (том справи - 1, аркуші справи - 46-49) вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки Mini Cooper (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), складає 27 110,45 грн.

Згідно з виставленим позивачу рахунком-фактурою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТ Баварія» №283610 від 03.06.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 32-34) вартість ремонтних робіт по відновленню застрахованого позивачем транспортного засобу становить 29 229,00 грн.

Відповідно до страхового акту №221/14-Т/К/03-1 від 19.06.2014р. позивач визнав ДТП, яка сталась 07.04.2014р., страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 29 229,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №13682 від 23.06.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 36-37).

Цивільно-правова відповідальність винуватця ДПТ була застрахована у відповідача за полісом №АС/6654138 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (том справи - 1, аркуш справи - 21).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№/к від 24.07.2014р. про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку регресу, у сумі 29 229,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 19-20).

Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування лише у сумі 18 452,36 грн. Решта страхового відшкодування у розмірі 10 266,64 грн. (за вирахуванням 510,00 грн. франшизи) відповідачем виплачена не була.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виплатити позивачу всю суму страхового відшкодування, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача обґрунтованими та документально підтвердженими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відносини у сфері страхування регулює Закон України "Про страхування", згідно зі ст. 1 якого страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 5 названого Закону страхування може бути добровільним або обов'язковим.

В ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видом добровільного страхування, зокрема, може бути страхування наземного транспорту.

Види обов'язкового страхування наведені в ст. 7 Закону України "Про страхування", згідно з п.9 ч.1 якої одним із видів обов'язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

В п.37.4 ст. 37 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В частині 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6654138 відповідачем застрахований транспортний засіб, яким було спричинено ДТП, внаслідок чого нанесено шкоду транспортному засобу, застрахованому у позивача. Вина водія ОСОБА_6 встановлена постановою Печерського районного суду міста Києва у справі №757/9096/14-п від 27.05.2014р.

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації транспортного засобу марки ВАЗ 2107 (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) була застрахована у відповідача на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АС/6654138), саме відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки Mini Cooper (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АС/6654138), а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту №221/14-Т/К/03 від 25.02.2014р., перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив виплату 29 229,00 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення №13682 від 23.06.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 37).

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За полісом відповідача щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6654138 франшиза становить 510,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 50 000,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 21).

Позивач звернувся до відповідача із вимогою вих.№/к від 24.07.2014р. про виплату в порядку регресу страхового відшкодування у розмірі 29 229,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 19-20).

У відповідь на вказану заяву відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 18 452,36 грн., що не заперечується сторонами у даній справі.

Судом враховано посилання відповідача на те, що позивачем на враховано вимоги ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності», яка передбачає, що страхове відшкодування складається з вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, і з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В п.п.1.6, 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів,затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092 (із змінами та доповненнями), передбачено, що відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Тобто, в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, яка підлягає відшкодуванню страховиком визначається, виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Відповідно до ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є безпосередньо платіжне доручення (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 14.05.2013р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014р. у справі №910/3023/13).

Колегією суддів також враховано, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (аналогічна правова позиція наведена в листі Верховного Суду України від 19.07.2011р.).

Як уже зазначалось вище, про правомірність визначення позивачем розміру страхового відшкодування, зокрема, свідчать наявні в матеріалах справи рахунок-фактури №283610 від 03.06.2014р. та Акт виконаних робіт №336137 від 26.07.2014р.

Окрім того, позивачем надано докази фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" розмір регресного відшкодування обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (в даному випадку позивача), які були здійснені на користь страхувальника.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не поширюється на правовідносини, які виникли за Договором добровільного страхування наземного транспорту №221/14-Т/К/03 від 25.02.2014р.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, стосуються саме страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (в даному випадку - відповідача). Натомість, правовідносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними Договору добровільного страхування наземного транспорту №221/14-Т/К/03 від 25.02.2014р. відносяться до добровільного страхування. Тобто при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", з урахуванням укладеного між позивачем та ОСОБА_4 договору добровільного страхування.

Таким чином, оскільки позивач набув право зворотної вимоги до відповідача, а останній відмовився в добровільному порядку перерахувати позивачу частину страхового відшкодування у розмірі 10 266,64 грн. (29 229,00 - 18 452,36 - 510,00 = 10 266,64), права та охоронювані законом інтереси позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності та наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Глобус" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11489/15 від 01.07.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/11489/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Ю.Б. Михальська