РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015Справа №910/27630/15
Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/27630/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ»;

до Київської міської ради;

про визнання протиправним та скасування рішення.

Представники сторін:

від позивача: Глобенко Л.В., довіреність № 225-КР-2312 від 30.06.2015р.;

від відповідача: Власенко І.І., довіреність № 225-КР-3540 від 28.09.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» (далі - позивач) з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на невідповідність оспорюваного рішення Київської міської ради від 24.09.2015 №8/1911 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва» нормам чинного законодавства України, а також положенням Договору №79-6-00162 від 01.12.2003 оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/27630/15, розгляд справи призначений на 05.11.2015р.

03.11.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

Крім того, 04.11.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про часткову відмову від позовних вимог, оскільки оспорюване позивачем рішення Київської міської ради стосується земельної ділянки площею 0,12 га, проте позивачу на правах оренди надано в користування земельну ділянку тільки площею 0,0798 га.

05.11.2015р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з зайнятістю повноваженого представника в іншому судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р. розгляд справи було відкладено на 19.11.2015р., у зв'язку з неявкою в судове засідання повноважного представника відповідача та неподанням сторонами всіх витребуваних судом доказів.

Присутній у судовому засіданні 19.11.2015р. представник позивача подтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про часткову відмову від позову.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву, який було подано в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2003р. між Київською міською радою (за договором - орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» (за договором - орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі рішення №19/179 від 26.09.2002р. Київської міської ради передає, а орендар приймає в довгострокову оренду строком на 30 років земельну ділянку, місцем розташування якої є перетин Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва, розміром 0,0789 га для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення в межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору.

Договір оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003р. посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та 01.12.2003р. зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис №79-6-00162.

21.04.2015р. Київською міською радою було прийнято рішення №443/1308 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003р. №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015р. у справі № 910/11635/15 за позовом ТОВ «СБС-Надія» до Київської міської ради визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №443/1308 від 21.04.2015р. «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між ТОВ «СБС-Надія» та Київською міською радою для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва», визнано право оренди ТОВ «СБС-Надія» на земельну ділянку, розташовану на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006 для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на підставі та умовах Договору №79-6-00162 від 01.12.2003 оренди земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015р. апеляційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015р. у справі № 910/11635/15 залишено без змін.

Таким чином, виходячи з положень ч. 5 ст. 85 ГПК України, рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015р. у справі № 910/11635/15, починаючи з 22.09.2015р., набрало законної сили та в силу ст. 115 ГПК України є обов'язковим для виконання на всій території України.

Проте, 24.09.2015р. відповідачем було прийнято рішення №8/1911 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва», згідно з п. 1 якого надано статус скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі і земельній ділянці, яка перебуває в оренді позивача на підставі Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003р.

А також, доручено внести зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 та продовжених на період до 2015 року рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 714/2783 (таблиця 2 «Озеленені території загального користування м. Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам»), додавши земельну ділянку, визначену пунктом 1 рішення, до переліку скверів Голосіївського району м. Києва. Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Голосіївського району виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва. Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити організаційно-правові заходи щодо благоустрою земельної ділянки площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, оскільки останнє порушує права позивача, як її орендаря, останній звернувся до суду з вказаним позовом.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного Закону України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради (ст.5 Закону України «Про оренду землі»).

Як вказувалось вище, у ст. 9 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) зазначено, що до відання міських рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди.

За приписами ст.3 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 12 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

У ст. 16 Закону України «Про оренду землі» (у відповідній редакції) зазначено, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, товариство з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» посилалось на невідповідність оспорюваного рішення нормам чинного законодавства України та порушення відповідачем договірних зобов'язань за Дговором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 року.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради та їх виконавчі органи входять до системи органів місцевого самоврядування.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі», орендодавець, зокрема, має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Як було зазначено вище, у Договорі №79-6-00162 від 01.12.2003р. визначено цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення.

Також положеннями п. 6 договору оренди визначено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дії, які перешкоджали б орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Аналогічний припис міститься у ст. 24 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Всупереч вищенаведеним нормативним приписам та умовам договору оренди, Київською міською радою було прийнято рішення від 24.09.2015р. №8/1911, яким змінено цільове призначення орендованої позивачем земельної ділянки, тоді як остання за умовами укладеного між сторонами договору оренди була передана в користування позивачу безпосередньо для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення.

Таким чином, прийняття Київською міською радою рішення від 24.09.2015р. №8/1911 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва» в частині надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, не відповідає приписам чинного законодавства та порушує права позивача.

Також, господарський суд погоджується з доводами позивача, що оскаржуване ним рішення було прийняте з порушенням встановленого законом порядку оскільки зміна цільового призначення земельної ділянки відбулася без проекту землеустрою щодо її відведення.

Згідно з ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки є використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому порядку.

Статтею 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; є) землі лісогосподарського призначення; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики та іншого призначення.

Частинами 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини визначають Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року №105.

Пунктом 2.1 Правил №105, передбачено, що озеленені території - ділянки землі, на яких розміщена рослинність природного чи штучного походження (садово-паркові комплекси та об'єкти зеленого будівництва). Сквер - упорядкована й озеленена ділянка площею від 0,02 га до 2,0 га, яка є елементом архітектурно-художнього оформлення населених місць, призначена для короткочасного відпочинку населення.

Згідно п. 4 рішення Київської міської ради «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста» відповідно до функціонально-просторових характеристик озеленені території загального та обмеженого користування рекреаційного призначення типологічно визначаються таким чином: сквер - упорядкована озеленена територія рекреаційного призначення площею до 2,0 га.

Статтею 50 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

При цьому, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Водночас, частиною першої ст. 91 та частини першої ст. 96 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані: зокрема, забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Проте, відповідачем було прийнято оскаржуване рішення про надання спірній земельній ділянці, яка перебуває в оренді позивача та віднесена за цільовим призначенням до земель житлової та громадської забудови, статусу скверу, чим відповідно змінено цільове призначення земельної ділянки, та яка тепер, у відповідності до статті 38 Земельного кодексу України, відносяться до земель рекреаційного призначення.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем в порушення встановленого законом порядку за відсутності відповідного проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, прийнято рішення, яким змінено категорію цільового призначення спірної земельної ділянки, а саме із земель житлової та громадської забудови до земель рекреаційного призначення, внаслідок чого позивача фактично позбавлено передбачених законом прав землекористувача (орендаря), у відповідності до умов Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003р. №79-6-00162. При цьому, на день вирішення спору Договір №79-6-00162 від 01.12.2003р. оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та відповідачем, і з визначенням цільового призначення земельної ділянки є чинним, невизнаний недійсним у судовому порядку та не розірваний.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що Київською міською радою було прийнято рішення від 24.09.2015 №8/1911 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва» з порушенням передбаченого чинним законодавством порядку та всупереч норм цивільного і земельного законодавства, що регулюють правовідносини в сфері оренди землі, а також з порушенням умов чинного на момент прийняття рішення Договору оренди, що в свою чергу порушує права та інтереси позивача.

Необхідно зазначити, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (ст. 19 Конституції України).

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. (ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 10 цього ж закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. (ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Варто також зазначити, що Конституційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2009 (пункт 5) вказав про те, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги те, що оспорюване рішення не відповідає нормам чинного законодавства, щодо надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва» в частині надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 24.09.2015р. №8/1911 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва» в частині надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, яка передана товариству з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» в користування за умовами Договору оренди від 01.12.2003р. №79-6-00162.

3. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ,) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» (03148, м. Київ, пр.. Леся Курбаса, буд. 1-А, ) судовий збір в розмірі 1218,00 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.11.2015р.

Суддя А.І. Привалов