РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/21246/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІЛТА"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед"

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА"

про визнання договору недійсним

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача1: Єлтишева С.Л. (дов.№б/н від 23.09.2015)

від відповідача2: Єлтишева С.Л. (дов.№13 від 31.12.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІЛТА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014, укладений між ТОВ «Інвестмент Проперті Протектед» та ПАТ «Страхова компанія «НОВА» відповідно до приписів ст.ст. 180, 181 ГК України є неукладеним, а згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним у зв'язку з тим, що в момент його укладання Відповідачем-1 та Відповідачем-2 порушено ст. 215 ЦК України з підстав невідповідності/порушення приписів зазначених ст. 514 та ст. 517 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21246/15 та призначено її до розгляду на 24.09.2015 року.

22.09.2015 та 24.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача1 та відповідача2, відповідно, надійшли відзиви на позов.

За наслідками судового засідання 24.09.2015 суд виніс ухвалу про відкладення розгляду справи на 08.10.2015 року.

08.10.2015 судом постановлено ухвалу про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів та у судовому засіданні оголошено перерву до 27.10.2015 року.

Представник відповідача1 та відповідача2 заперечували проти задоволення позовних вимог під час судового засідання 27.10.2015, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзивах на позовну заяву.

Позивач не направив свого представника для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2014 укладеного договір купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 (надалі - Договір) між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (покупець) та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «НОВА» (продавець).

За умовами укладеного договору, покупець придбав у продавця права на боргові зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» (боржник) за Генеральним договором страхування ризиків №31040, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів від 10.07.2010 з додатковими угодами та додатками до нього (далі - Генеральний договір №3140) та Генеральним договором страхування ризиків №2590, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів від 10.07.2011 з додатковими угодами та додатками до нього (далі - Генеральний договір № 2590) (стаття 1 Договору).

Загальна сума заборгованості за договорами страхування, що входять до боргових зобов'язань на дату підписання договору, складає 479 665,25 грн.

Звертаючись до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним договору, ТОВ «Ілта» стверджує, що зміст даного договору суперечить чинному законодавству України, укладений з порушенням прав та законних інтересів позивача, не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами.

Так, посилаючись на положення договору купівлі-продажу та факт укладання 25.09.2012 між Позивачем та ПрАТ «СК «Нова» Додаткової угоди №4 до Генерального договору № 3140, ТОВ «Ілта» стверджує, що позивач, відповідно до п. 11.1.2 Генерального договору № 3140 виконав усі зобов'язання перед ПрАТ «Страхова компанія «НОВА» у повному обсязі та належним чином. Також, даною Додатковою угодою №4 сторони підтвердили, що на момент укладання Додаткової угоди № 4 від 25.09.2012 не мають ніяких претензій одна до одної та в подальшому мати не будуть.

Отже, на момент переходу прав на боргові зобов'язання позивача, такі зобов'язання з його боку за Генеральним договором №3140 відсутні, як перед відповідачем-1, так і перед відповідачем-2, що згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України свідчить про недійсність оскаржуваного Договору у зв'язку з недодержанням в момент його укладання приписів ст. 514 (обсяг переданих прав нового кредитора) та ст. 517 (докази прав нового кредитора) ЦК України.

Щодо переходу прав на боргові зобов'язання Позивача за Генеральним договором № 2590, то обсяг переданих прав та докази переданих прав, на думку позивача, також суперечить вимогам ст.ст. 215, 514, 517 ЦК України, з підстав відсутності дійсності вимог.

ТОВ «Ілта» у своїй позовній заяві та під час судових засідань зауважувало, що Акт приймання-передачі боргових зобов'язань, який є додатком №2 до Договору не може бути прийнятий як належний доказ передачі дійсних прав і відповідного обсягу переданих прав та підставою передачі заявлених відповідачами дійсних вимог, з підстав, відсутності систематизованих документів (первинних документів), які підтверджували б протилежне.

Таким чином, ані Договір, ані додатки до нього фактично не давали змоги сторонам за Договором ні прийняти, ні передати певний визначений Договором обсяг майнових прав, що також свідчить про недійсність як оспорюваного Договору, так і прав, переданих за ним.

Відповідно до ст. 3 оспорюваного Договору, його предметом є право на боргові зобов'язання ТОВ «Ілта» на загальну суму 479 665,25 гривень.

За твердженнями позивача, ПрАТ «СК «Нова» передало покупцю предмет, якого фактично не існувало вже на момент укладення Договору.

Так, ТОВ «Ілта» стверджуючи про недійсність Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014, вказує на те, що сторони за оспорюваним Договором фактично домовились про передачу покупцю предмета Договору, що фактично не існував, що свідчить про неукладеність вказаного правочину, у зв'язку із не досягненням згоди сторонами з усіх істотних умов господарського договору.

Також, позивач неодноразово зазначав, що ПрАТ «СК «Нова» повідомив ТОВ «Ілта» (боржника) про наявність боргу та про продаж боргових зобов'язань ТОВ «Інвестмент Проперті Протектед» листом від 17.01.2014, у той час як покупець надіслав боржнику відповідну претензію 16.01.2014, тобто за один календарний день до фактичного повідомлення боржника - ТОВ «Ілта» первісним кредитором, що, на думку позивача, є фактично проявом неповідомлення боржника про факт передання зобов'язання.

У своїх письмових відзивах Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" та Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "НОВА" проти позовних вимог заперечують, посилаючись на той факт, що відповідно до положень 519 ЦК України, саме первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Також відповідачі зазначають, що нормами статей 180, 181 ГК України регулюються правовідносини між сторонами спірного правочину, тобто між сторонами угоди, а саме: Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, між відповідачами існують зобов'язальні відносини, засновані на договорі купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 року.

Внаслідок укладення спірного правочину, відповідач1 набув право вимоги до позивача на суму 479 665,25 грн., що випливає із Генерального договору №3140 та Генерального договору № 2590.

Аналіз ст. 215 ЦК України, дає змогу зробити висновок про те, що недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. Позивачем не зазначено, у чому саме полягає невідповідність викладеного в договорі нормативно-встановленим вимогам, що свідчить про голослівність зроблених останнім висновків в цій частині (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, за загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Таким чином, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18.08.2010, та у силу положень ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для застосування.

За приписами ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

У разі, коли боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Вказане положення є засобом охорони майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні, яка може відбуватися і без згоди боржника.

Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був він письмово повідомлений про заміну. Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні ст. 518 Цивільного кодексу України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушене зобов'язання та не може свідчити про те, що заміна сторони не відбулась.

Таким чином, неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги не звільняє останнього від покладеного на нього обов'язку виконання умов договорів.

Тотожної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №22/656 від 18.02.2014 року.

Враховуючи, що на адресу позивача 17.01.2014 направлено лист та з огляду на вищевикладене твердження позивача про необхідність отримання згоди боржника для відступлення права вимоги до нового кредитора визнаються судом хибними.

До того ж, посилання позивача на неукладеність договору відступлення у зв'язку із недосягненням згоди з істотних умов сторонами, що його підписують, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності заперечень з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" та Приватним акціонерне товариство "Страхова компанія "НОВА", що свідчить про вільне волевиявлення окреслених осіб під час погодження істотних умов договору відступлення та його змісту в цілому.

Крім того, суд погоджується із твердженнями відповідачів, які ґрунтуються на нормах статті 519 ЦК України, що саме первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Статтями 627, 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено (п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Положеннями статті 1 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що, зокрема, підприємства мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одночасно, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. А отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Враховуючи викладене вище, позивачем не доведено факту порушення його прав у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 року.

Крім того, відступлення права вимоги за своєю суттю для ТОВ «Ілта», як позивача, не збільшує обсяг відповідальності та не завдає шкоди майновому інтересу останнього.

Таким чином, причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідачів та негативними наслідками для позивача відсутній, що свідчить про те, що право ТОВ «Ілта» не порушено, а звернення до суду із даним позовом є безпідставним.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд вказує, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 ГПК України.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІЛТА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Проперті Протектед" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 27.10.2015 року. Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

та підписано 13.11.2014 року.

Повне рішення складено

та підписано 03.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова