КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 910/16253/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства ,,Контейнерний термінал Іллічівськ"

на рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р.

у справі № 910/16253/15 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного підприємства ,,Контейнерний термінал Іллічівськ"

до 1. Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт"

2. Міністерства інфраструктури України

3. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

Державне підприємство ,,Адміністрація морських портів України"

за участю Прокуратури міста Києва

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство ,,Контейнерний термінал Іллічівськ" (далі - позивач) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт" (далі - відповідач 1), Міністерства інфраструктури України (далі - відповідач 2), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - відповідач 3) про стягнення коштів, у якому просило стягнути з відповідача 1: частину вкладу, витрачену на розвиток інфраструктури порту, у розмірі 369 347 661,49 грн.; 3% річних від суми боргу з повернення частини вкладу, витраченої на розвиток інфраструктури порту, у розмірі 424 998,17 грн.; частину вкладу, витрачену на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання порту у розмірі 77 834 716,55 грн.; 3% річних від суми боргу з повернення частини вкладу, витраченої на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання порту, у розмірі 115 151,48 грн., а також стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 і 3 збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 11 700 670 005,62 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. у справі № 910/16253/15 в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ГК України і ЦК України, і дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у даній справі та відсутність підстав для їх задоволення.

Не погодившись з даним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності доведеності факту внесення ПП ,,КТІ" вкладів у спільну діяльність та їх погодження портом є невірними та не відповідають дійсним обставинам справи. На думку скаржника, такими доказами є акти ревізії фінансово - господарської діяльності, які підписано портом і позивачем на підставі наданих та перевірених сторонами договору відповідних платіжних документів. Також позивач зазначає, що висновок суду про те, що порт не зобов'язаний повертати вклад ПП ,,КТІ" при розірванні договору є необґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді Мальченко А.О., Рудченко С.Г. та призначено її розгляд на 22.09.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1 зазначає про її необґрунтованість та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 також заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

22.09.2015р. на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Державного підприємства ,,Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії.

22.09.2015р. на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про прийняття додаткових доказів.

22.09.2015р. на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів у Міністерства інфраструктури України, а саме документів та інформації, що стосується реорганізації ДП ,,ІМТП" у 2013 році. Зазначене клопотання мотивоване тим, що докази, які просить витребувати позивач, можуть підтвердити обставини, на яких ґрунтується позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів 1 та 2 збитків у вигляді упущеної вигоди. Обгрунтовуючи необхідність витребування таких доказів саме судом, позивач зазначає, що вказані докази неодноразово витребувались ним самостійно, однак відповідей на запити ним отримано не було.

Ухвалою суду від 22.09.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді Агрикова О.В., Рудченко С.Г. на підставі розпорядження секретаря судової палати суду від 22.09.2015р. у зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О. у відпустці.

Ухвалою суду від 22.09.2015р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено Державне підприємство ,,Адміністрація морських портів України", розгляд скарги у справі та заявлених позивачем клопотань відкладено на 06.10.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України. Вказаною ухвалою зобов'язано позивача надіслати на адресу третьої особи копію позовної заяви, копію апеляційної скарги, відповідні докази їх надіслання надати суду та зобов'язано також надати суду докази зарахування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у даній справі до спеціального фонду Державного бюджету України (довідку з органу казначейської служби).

22.09.2015р. після судового засідання на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, відповідно до якого він просить витребувати у ДП ,,Іллічівський морський торговельний порт" акт, складений за результатами ревізії фінансово - господарської діяльності ДП ,,Іллічівський морський торговельний порт" за 2007 - 2008рр. та завершальний звітний період 2009р., проведеної на виконання Розпорядження КМУ № 1485-р від 26.11.2008р. ,,Про затвердження основних напрямів контрольно - ревізійної роботи органів державної контрольно - ревізійної служби на 2009р." Зазначене клопотання мотивоване тим, що Державна контрольно - ревізійна служба в Одеській області під час проведення ревізії повинна була визначити правомірність збільшення балансової вартості майна ДП ,,Іллічівський морський торговельний порт", здійсненого за рахунок вкладів позивача, та встановити відповідність збільшення балансової вартості майна умовам договору. Обгрунтовуючи необхідність витребування таких доказів саме судом, позивач зазначає, що вказані докази не є інформацією з відкритим доступом та не можуть бути отримані ним в позасудовому порядку.

Вимоги ухвали суду від 22.09.2015р. скаржником (позивачем) не виконано.

Ухвалою суду від 06.10.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко А.О. на підставі розпорядження заступника голови суду від 06.10.2015р. у зв'язку з виходом суддів Жук Г.А. та Мальченко А.О., які входять до складу постійної колегії суддів, з відпустки.

Ухвалою суду від 06.10.2015р. розгляд скарги у справі № 910/16253/15 відкладено на 20.10.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України, зокрема, у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали суду від 22.09.2015р.

Зазначеною ухвалою прийнято додаткові докази, надані позивачем, у зв'язку з обґрунтуванням позивачем неможливості їх подання суду першої інстанції та відхилено клопотання останнього про витребування доказів у відповідачів 1 та 2 колегія, оскільки вони не відповідають положенням ст. 38 ГПК України.

Ухвалою суду від 06.10.2015р. повторно зобов'язано скаржника (позивача) надіслати на адресу третьої особи копію позовної заяви, копію апеляційної скарги, відповідні докази їх надіслання (вручення) надати суду та повторно зобов'язано його подати суду докази зарахування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у даній справі, до спеціального фонду Державного бюджету України.

16.10.2015р. на адресу суду від позивача надійшли витребувані ухвалами суду від 22.09.2015р., 06.10.2015р. документи.

Ухвалою суду від 20.10.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді Жук Г.А., Рудченко С.Г. на підставі розпорядження заступника голови суду від 20.10.2015р. у зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О. на лікарняному.

20.10.2015р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача 1.

20.10.2015р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про прийняття додаткових доказів, які оглянуті колегією суддів та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 20.10.2015р. оголошено перерву до 03.11.2015р.

02.11.2015р. на адресу суду надійшло клопотання третьої особи про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: листа Іллічівської філії ДП ,,АМПУ" від 10.07.2013р. № 11/14-2; листа ДП ,,АМПУ" від 14.03.2014р. № 1060; листа ДП ,,АМПУ" від 26.05.2014р. № 2095; листа ПП ,,КТІ" від 23.01.2014р. № 60-01/АП-14; листа ПП ,,КТІ" від 19.11.2013р. № 1362-Д/АП-13, які колегією суддів оглянуті та долучені до матеріалів справи.

03.11.2015р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про прийняття додаткових доказів, а саме документів, які стосуються обставин реорганізації портової інфраструктури України, зокрема, Іллічівського морського торгівельного порту, які колегією суддів оглянуті та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.11.2015р. оголошено перерву до 17.11.2015р.

Ухвалою суду від 17.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко А.О. на підставі розпорядження секретаря судової палати суду від 17.11.2015р. у зв'язку з виходом судді Мальченко А.О., яка входить до складу постійної колегії суддів з лікарняного.

17.11.2015р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про прийняття додаткових доказів, а саме документів, які, на думку позивача, підтверджують погодження ДП ,,ІМТП" витрат ПП ,,КТІ" на будівництво, реконструкцію та модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості порту, які колегією суддів оглянуті та долучені до матеріалів справи.

В судове засідання 17.11.2015р. з'явились представники позивача, представники відповідачів 1, 2, третьої особи, прокуратури, представник відповідача 3 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду скарги повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 569.

Згідно з п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Заяв про відкладення розгляду справи від відповідача 3 не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення про час та місце розгляду скарги, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні 17.11.2015р. представниками позивача заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи висновку спеціаліста, яким, на їх думку, підтверджується факт внесення вкладу та його освоєння, а також про витребування з господарського суду Одеської області матеріалів господарської справи.

Учасники процесу заперечили проти задоволення вказаних клопотань.

Колегія суддів, розглянувши зазначені клопотання вирішила відмовити в їх задоволенні з огляду на таке.

За змістом ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Проте, заявлене клопотання не відповідає вимогам ст. 38 ГПК України.

В судовому засіданні 17.11.2015р. представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представники відповідачів 1, 2, представник третьої особи та прокурор проти наведених доводів заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права встановила таке.

22.06.2005р. між Державним підприємством ,,Іллічівський морський торговельний порт" (далі - порт, відповідач 1) та Приватним підприємством ,,Укртрансконтейнер" (змінено найменування на Приватне підприємство ,,Контейнерний термінал Іллічівськ", далі - підприємство, позивач) укладено Договір №435-О про спільну діяльність в Іллічівському морському торгівельному порту (договір простого товариства, далі - договір, т.1, а.с. 38 - 45).

Відповідно до умов договору, зокрема, пункту 2.1 договору його сторони зобов'язались об'єднати свої вклади і без створення юридичної особи спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом: виконання комплексу заходів, направлених на організацію, забезпечення та розвиток вантажної та матеріально-технічної бази контейнерного терміналу Іллічівського морського торговельного порту в межах території згідно Додатку № 4, з поступовим збільшенням проектної потужності та розширенням площ контейнерного терміналу; обробки контейнерних вантажопотоків в порту з використанням виробничого обладнання та інших об'єктів контейнерного терміналу; створення усіх необхідних умов для зберігання існуючих та залучення додаткових контейнерних вантажопотоків, а також для обробки вказаних вантажопотоків у відповідності до міжнародних стандартів такого сервісу, із дотриманням встановлених норм охорони праці, екологічних, санітарних та інших нормативів.

Згідно з п. 2.3 договору сторони здійснюють спільну діяльність переважно на території і акваторії Порту з використанням інженерних і гідротехнічних споруд, виробничих приміщень, виробничого устаткування і транспортних засобів, а також іншого, що належить Порту і підприємству майна - на умовах, передбачених цим договором.

За змістом п. 3.1 договору на весь строк дії договору ведення спільних справ учасників покладається на підприємство (позивача у даній справі) і здійснюється ним як уповноваженою учасниками особою відповідно положень договору та чинного законодавства України. Спільна діяльність здійснюється під загальним контролем Порта в особі начальника Порта, а також інших посадових осіб Порта.

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 договору встановлено, що для досягнення його мети сторони об'єднують вклади, опис, грошова оцінка, а також строк і порядок внесення яких наведені у Додатку №1 (вклад порту) та Додатку №2 (вклад підприємства), які є його невід'ємною частиною. Грошова оцінка вкладу порту здійснена на підставі проведеної незалежної експертної оцінки у встановленому законом порядку. Копія звіту про оцінку вкладу порту є невід'ємною частиною Додатку № 1. Грошова оцінка вкладу підприємства здійснена за згодою сторін, виходячи з розміру належних для внесення у спільну діяльність грошових коштів, а також вартості належних до внесення підприємством у спільну діяльність основних фондів, визначеної за правилами бухгалтерського обліку (Додаток № 2). Рухоме та нерухоме майно, що вноситься сторонами у якості вкладів для здійснення спільної діяльності, передається виключно у тимчасове володіння та користування учасників, тобто має статус спільного майна протягом строку дії договору, але спільною частковою власністю сторін не є. При припиненні цього договору зазначене майно підлягає обов'язковому і негайному поверненню його учаснику, з врахуванням відповідних положень цього договору.

Для здійснення спільної діяльності по цьому договору, підприємству, як стороні, уповноваженій на ведення спільних справ, на строк дії договору порт передає у тимчасове володіння та користування (без права розпорядження) майно, перелік якого наведений у Додатку № 1 (вклад порту), що оформлюється актом приймання-передачі, який підписується повноважними представниками обох сторін. Передача портом майна в якості вкладу за цим договором не змінює правового статусу цього майна, яке є державною власністю та закріплено за портом на праві господарського відання.

Згідно з п. 5.6 договору необхідне для використання в спільній діяльності рухоме майно набувається за рахунок вкладу підприємства у спільну діяльність. Фінансування будівництва, реконструкції та модернізації (поліпшення) забезпечуючих спільну діяльність об'єктів нерухомості порту може здійснюватись за погодженням сторін за рахунок вкладу підприємства в спільну діяльність, а також у визначених договором випадках. Проектно - кошторисна документація по здійсненню будівництва, реконструкції та модернізації (поліпшення) вказаних об'єктів погоджується сторонами до здійснення таких робіт. Після припинення договору, понесені підприємством документально підтверджені і погоджені портом витрати на будівництво, реконструкцію та модернізацію (поліпшення) забезпечуючих спільну діяльність об'єктів нерухомості порта підлягає поверненню портом на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 6.1 договору прибуток від спільної діяльності сторін за даним договором визначається в порядку, передбаченому чинним законодавством України і утворюється після відшкодування з виручки, отриманої за наслідками спільної діяльності за звітний період, витрат, понесених підприємством і/або портом згідно цього договору.

Пунктом 6.2 договору визначено, що розподіл прибутку від спільної діяльності між сторонами здійснюється після сплати податку на прибуток у відповідності до звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, або іншим документом, який прийнято податковим органом.

В пункті 11.1 договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє з 22.06.2005р. до 31.12.2035р. (п.11.1 договору).

За змістом п. 11.6 договору у всіх випадках припинення даного договору, не пізніше трьохмісячного строку з дня його припинення, порт зобов'язаний повернути підприємству кошти, вкладені підприємством за погодженням з портом в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості порту в розмірі, встановленому абзацом другим даного пункту. За змістом абзацу другого пункту 11.6 договору у випадку припинення даного договору у зв'язку із спливом строку, на який він був укладений, або за взаємною згодою сторін, а також, по ініціативі підприємства (за відсутності вини порту) - відшкодування портом вкладених підприємством коштів здійснюється із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування. У всіх інших випадках припинення договору по вині порту відшкодування портом вкладених підприємством коштів здійснюється виходячи з суми фактичних витрат підприємства.

У додатку № 1 до договору визначено вклад порту в спільну діяльність, а саме: майно контейнерного терміналу та інше згідно з переліком, вартістю, еквівалентною 17 613 000 доларів США.

У додатку 2 до договору зазначено вклад підприємства у спільну діяльність, а саме: обладнання (причальні контейнерні перевантажувачі - 3 шт. вартістю 18 млн дол. США; тилові контейнерні перевантажувачі - 4 шт. вартістю 8 млн дол. США: автомобілі - тягачі (45 тн) - 16 шт. вартістю 2,4 млн дол. США) загальною вартістю 28,4 млн дол. США, а також грошові кошти з цільовим призначенням - 22 648 094 дол. США, всього на загальну суму в розмірі еквівалентному 51 048 094 дол. США.

01.08.2005р. сторонами договору підписано акт приймання - передачі майна, що вноситься портом в якості вкладу в спільну діяльність по договору № 435-О від 22.06.2005р., та відповідно до якого Державним підприємством „Іллічівський морський торговельний порт" передано, а Приватним підприємством „Укртрансконтейнер" прийнято у якості вкладу порту у спільну діяльність майно згідно з переліком (всього 156 позицій). Грошова оцінка вкладу порту становить загальну суму у розмірі еквівалентному 17 613 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день оцінки складає 93 348 900,00 грн. Отже, портом повністю внесено до спільної діяльності майно, тобто виконано взяті за договором зобов'язання у рамках першого етапу розвитку контейнерного терміналу, в тому числі портові причали № 3, 4, 5, 6.

Таким чином, порт своєчасно та в повному обсязі виконав свої зобов'язання за Договором щодо внесення майнового вкладу у спільну діяльність.

10.04.2006р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якої сторони виклали у новій редакції Додаток № 2 ,,Вклад підприємства у спільну діяльність" до договору та визначили, що підприємство вносить у якості вклада виключно грошові кошти, цільове призначення, розмір, порядок і строки внесення та використання яких визначені у наведеному у цьому Додатку графіку. Грошова оцінка вкладу підприємства становить 51 048 000 доларів США. Фактична вартість вкладу (відповідної частини вкладу) визначається за підсумками кожного звітного кварталу протягом всього періоду інвестування на підставі графіку та підтверджуючих документів (п.2).

Обставини щодо своєчасного виконання в повному обсязі зобов'язань підприємства по внесенню грошового вклада шляхом перерахування на рахунок спільної діяльності 257 792 400 грн., що еквівалентно на час внесення 51 048 тис. доларів США, встановлено рішенням господарського суду Одеської області від 28.12.2011р. у справі № 20-4-34/36-09-910 за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України в особі Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт" до Приватного підприємства ,,Укртрансконтейнер", третя особа - Професійна спілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, про розірвання договору, що звільняє від доказування зазначених обставин у даній справі згідно з приписами ст. 35 ГПК України.

Крім того, здійснення підприємством вкладу в спільну діяльність у розмірі 257 792 400 грн. визнається і відповідачем 1 у відзиві (т.1, а.с. 161 - 162), а тому може не доказуватися у даній справі, з огляду на відсутність сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Додатковою угодою від 21.05.2012р. внесено зміни щодо заміни за текстом договору, додатків та додаткових угод до договору, найменування підприємства з „Приватне підприємство „Укртрансконтейнер" на Приватне підприємство „Контейнерний термінал Іллічівськ".

Додатковою угодою від 30.11.2012р., укладеною за рішенням господарського суду Одеської області від 31.10.2012 р. у справі № 5017/2807/2012, внесено зміни в п. 5.12.1 договору від 22.06.2005р., згідно з яким дату „01.01.2008р." замінено на „01.07.2015р".

13.06.2013р. набрав чинності Закон України „Про морські порти України" № 4709-VI від 17.05.2012р.,

Законом України „Про морські порти України" визначено правовий режим майна в морському порту та ч. 3 ст. 23 Закону встановлено, що державні стратегічні об'єкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України „Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту" від 04.03.2013р. № 133-р погоджено пропозицію Міністерства інфраструктури щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту за переліком згідно з додатком, в тому числі Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт", шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів, а також утворення внаслідок виділу державного підприємства ,,Адміністрація морських портів України" та віднесення його до сфери управління Міністерства інфраструктури.

На виконання вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р. № 133-р, Міністерством інфраструктури України видано наказ ,,Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства ,,Адміністрація морських портів України" від 19.03.2013р. № 163, згідно із пунктами 1, 3, 7 якого прийнято рішення про реорганізацію державних підприємств морського транспорту за переліком згідно з додатком 1, в тому числі державного підприємства „Іллічівський морський торгівельний порт" шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів, та про утворення внаслідок виділу державного підприємства ,,Адміністрація морських портів України". Установлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у пункті 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів. Зобов'язано після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України голів комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

До стратегічних об'єктів портової інфраструктури Законом України „Про морські порти України" віднесені об'єкти права державної власності - гідротехнічні споруди (причали), об'єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об'єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден (п. 14, ч. 1, ст. 1 Закону України „Про морські порти України").

Відповідно до п. 3.2 Статуту ДП „Адміністрація морських портів України", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.03.2014р. за № 149, зареєстрованого зі змінами 28.03.2014р., підприємство утворено шляхом виділу з наведених в цьому пункті Статуту реорганізованих державних підприємств, стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та є правонаступником реорганізованих державних підприємств у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та актів приймання-передачі, зокрема, державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт".

Пунктом 4.5 Статуту Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" встановлено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до вимог, передбачених законодавством України, нормативно-правовими актами Уповноваженого органу управління та цим Статутом.

13.06.2013р. на виконання наказу Міністерства інфраструктури України „Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства ,,Адміністрація морських портів України" від 19.03.2013р. № 163, комісією з реорганізації державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" та Державним підприємством ,,Адміністрація морських портів України" складено акт приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань від 13.06.2013 № 482/19.

З вказаного акту приймання-передачі вбачається, що частина майна, внесена як вклад Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" у спільну діяльність за договором від 22.06.2005р., в тому числі причали № 3-4, 5, 6 передано ДП ,,Адміністрація морських портів України". Також, ДП ,,Адміністрація морських портів України" передано гідротехнічні споруди - причали №№ 1, 2, які згідно підпункту 5.12.1.1 пункту 5.12.1 договору від 22.06.2005р. (зі змінами, внесеними додатковою угодою 30.11.2012р.) Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт" повинно було передати відповідачу до 01.07.2015р., як вклад у спільну діяльність в рамках другого етапу розвитку контейнерного терміналу.

При цьому будь - які права та обов'язки за договором від 22.06.2005р. ДП ,,Адміністрація морських портів України" не передавалися.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.01.2015р. у справі №916/4545/14 за позовом Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт" до Приватного підприємства ,,Контейнерний термінал Іллічівськ" про розірвання договору, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.03.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 22.04.2015р. договір про спільну діяльність № 435-О від 22.06.2005р. розірвано у зв'язку з неможливістю його виконувати з боку ДП ,,ІМТП".

21.05.2015р. листом №647-01/06-15 позивач звернувся до відповідача 1 з претензією, відповідно до якої повідомляв, що на виконання умов договору № 435-О підприємство внесло і належним чином освоїло кошти на суму 51 048 000 доларів США. З посиланням на те, що договір про спільну діяльність розірвано за ініціативою порту в судовому порядку, позивач вимагав від порту: протягом семи банківських днів з моменту одержання претензії повернути Підприємству частину вкладу, витрачену на ремонт основних засобів порту, у розмірі 3 595 104,60 доларів США; у строк до 05.06.2015р. сплатити на користь підприємства частину вкладу, витрачену на розвиток інфраструктури порту за рахунок внеску підприємства у розмірі 17 059 753,03 доларів США; протягом семи банківських днів компенсувати підприємству втрачену вигоду у розмірі 540 466 651,53 доларів США.

Як зазначає позивач, вказана претензія була залишена без задоволення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що внаслідок припинення дії договору про спільну діяльність №435-О від 22.06.2005 у Порту на підставі положень п. 5.6 і 11.6 договору виник обов'язок повернути позивачу частину вкладу, використану на розвиток інфраструктури порту, в розмірі 17 059 753 дол. США, що еквівалентно 369 347 661,49 грн., та 3% річних у розмірі 424 998,17 грн., а також на підставі норм ч. 2 ст. 1141 ЦК України виник обов'язок повернути позивачу частину його вкладу, витрачену на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання порту, у розмірі 3 595 098 доларів США, що еквівалентно 77 834 716,55 грн., та 3% річних у розмірі 115 151,48 грн. Крім того, у зв'язку з достроковим розірванням договору по ініціативі порту, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 і 3 збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 540 446 651,53 доларів США, що еквівалентно 11 700 670 005,62 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач 1 вказує на те, що кошти, сплачені позивачем в якості витрат на ремонт та модернізацію технологічного обладнання, не були предметом спільного володіння чи користування, а будь-яких приписів щодо повернення таких коштів на користь Підприємства внаслідок припинення дії спірного договору положення останнього не містять; правові підстави для покладення на Порт обов'язку з відшкодування на користь Підприємства вкладених останнім коштів в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту (розвиток інфраструктури) відсутні, оскільки положення спірного договору не містять такого випадку припинення договору, з яким у Порту виникає відповідний обов'язок; дострокове розірвання спірного договору зумовлене обставиною (неможливість подальшої реалізації спільної діяльності сторін), за якої сторонами в положеннях п. 11.2 спірного договору було передбачено існування поважних причин розірвання та відсутність підстав для відшкодування іншій стороні відповідних збитків.

Відповідач 2 заперечуючи проти позову зазначає про те, що спірним договором не врегульовано порядку та не обумовлено такої обставини як відшкодування упущеної вигоди при розірванні такого договору за рішенням суду, а тому вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди є безпідставними. При цьому, відповідач 2 стверджує про відсутність будь-яких порушень законодавства і прав інвестора з боку Міністерства інфраструктури України при здійсненні реорганізації Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт".

Отже, даний спір виник з причин застосування наслідків розірвання Договору про спільну діяльність.

Колегія суддів, враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні у справі докази, вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети.

За змістом ст. 1131 Цивільного кодексу України договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Спір у даній справі фактично стосується наслідків розірвання за рішенням суду договору про спільну діяльність, а саме, існування правових підстав для повернення на користь підприємства його вкладу та зобов'язання відповідачів сплати понесені ним у зв'язку із розірванням договору збитки у вигляді упущеної вигоди.

Як на підставу для покладення на порт обов'язку щодо повернення частини вкладу, витраченої на розвиток інфраструктури, позивач вказує на те, що договір було розірвано за ініціативи порту, а тому, на думку позивача, згідно з п.п. 5.6, 11.6 договору порт зобов'язаний повернути частину вкладу підприємства, а також згідно з п. 11.3 договору зобов'язаний сплатити збитки у вигляді упущеної вигоди у зв'язку з відсутністю поважних причин такого розірвання договору.

Як зазначалось вище, умовами договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, зокрема, п.п. 5.6 і 11.6, передбачено можливість після припинення договору повернення Підприємству понесені ним витрати на будівництво, реконструкцію та модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту, які забезпечують спільну діяльність.

Як зазначено в п. 5.6 договору, необхідне для використання в спільній діяльності рухоме майно набувається за рахунок вкладу підприємства у спільну діяльність. Фінансування будівництва, реконструкції та модернізації (поліпшення) забезпечуючих спільну діяльність об'єктів нерухомості порту може здійснюватись за погодженням сторін за рахунок вкладу підприємства в спільну діяльність, а також у визначених договором випадках. Проектно - кошторисна документація по здійсненню будівництва, реконструкції та модернізації (поліпшення) вказаних об'єктів погоджується сторонами до здійснення таких робіт. Після припинення договору, понесені підприємством документально підтверджені і погоджені портом витрати на будівництво, реконструкцію та модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості порта, які забезпечують спільну діяльність, підлягає поверненню портом на умовах, передбачених цим договором.

За змістом п. 11.6 договору у всіх випадках припинення даного договору, не пізніше трьохмісячного строку з дня його припинення, порт зобов'язаний повернути підприємству кошти, вкладені підприємством за погодженням з портом в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості порту в розмірі, встановленому абзацом другим даного пункту. У випадку припинення даного договору у зв'язку із спливом строку, на який він був укладений, або за взаємною згодою сторін, а також, по ініціативі підприємства (за відсутності вини порту) - відшкодування портом вкладених підприємством коштів здійснюється із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування. У всіх інших випадках припинення договору по вині порту відшкодування портом вкладених підприємством коштів здійснюється виходячи з суми фактичних витрат підприємства.

Таким чином, абзацом першим п. 11.6 договору визначено, що порт зобов'язаний повернути підприємству відповідні кошти, в розмірі, передбаченому абз. 2 цього пункту.

Абзацом 2 п. 11.6 договору сторони узгодили, у яких випадках відбувається відшкодування відповідних коштів, а саме:

- припинення даного договору у зв'язку із спливом строку;

- взаємна згода сторін на припинення договору;

- припинення договору за ініціативою підприємства;

- припинення договору в будь-якому випадку з вини порту.

Також вказаним абзацом п. 11.6 сторонами договору встановлено два варіанта визначення розміру відшкодування в залежності від причин припинення договору:

- із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування;

- виходячи з суми фактичних витрат підприємства.

З огляду на наведені положення договору, позивач має довести наявність обставин, зазначених у пункті 11.6 договору.

Колегія суддів зазначає, що абзаци 1 та 2 пункту 11.6 договору не є окремими визначеними сторонами випадками відшкодування (повернення) портом коштів підприємству, а являють собою цілісне положення з визначення в абзаці першому підстав і наслідків припинення договору, а в абзаці другому - розмежування порядку визначення розміру відшкодування коштів у залежності від підстав припинення договору.

У даному випадку, спірний договір було розірвано рішенням господарського суду Одеської області від 27.01.2015р. у справі № 916/4545/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.03.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 22.04.2015р.

Зазначеними судовими актами встановлено одночасне існування визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України умов, за яких суд вправі розірвати договір у разі істотної зміни обставин, а саме те, що: в момент укладення договору сторони виходили з того, що необхідне для спільної діяльності майно не вибуде з володіння порту; вибуття такого майна із володіння порту зумовлене причинами, які останній не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б порт того, на що він розраховував при укладенні Договору (в т.ч. отримання прибутку); із суті договору не випливає, що ризик зміни відповідних обставин несе порт.

Даним рішенням також встановлено, що подією, яка зумовила істотну зміну обставин, є факт вибуття частини майна, що становить вклад позивача до спільної діяльності, з володіння ДП ,,Іллічівський морський торговельний порт" з незалежних від нього причин внаслідок передання цього майна за рішенням органу управління іншій особі - ДП ,,Адміністрація морських портів України".

Згідно із ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведені приписи ст. 35 ГПК України, обставини щодо розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, виникнення яких не залежали від волі порту, доказуванню не підлягають.

Наведене свідчить про відсутність вини порту у припиненні дії договору, оскільки підставою його розірвання стали обставини, виникнення яких не залежало від волі порту, що встановлено відповідними судовими рішеннями.

Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення коштів, витрачених на розвиток інфраструктури, колегія суддів зазначає таке.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач вказує, що розмір фактичних витрат, здійснених за рахунок вкладу ПП,,КТІ" на розвиток інфраструктури порту, в тому числі, на реконструкцію причалів і тилів причалів 3-4, будівництво КПП та адміністративно - побутового корпусу, енергозабезпечення терміналу, забезпечення охорони терміналу та інші заходи відповідно до графіку фінансування і використання інвестиційних вкладень за напрямком ,,розвиток інфраструктури" склав 17 059 753,03 доларів США. Як вказує позивач, зобов'язання ПП ,,КТІ" щодо внесення вкладу було визначено у доларах США, як це вбачається з додатку № 1 до договору. Розмір фактичних витрат на розвиток інфраструктури порту обліковувався також у доларах США. З огляду на вказане, позивач визначив розмір вимог про повернення частини вкладу, що витрачена на розвиток інфраструктури порту, в розмірі 17 059 753,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.06.2015р. становить 369 347 661,49 грн.

Як вже вказувалось вище, сторонами в пунктах 5.6, 11.6 договору була погоджена можливість повернення на користь ПП ,,КТІ" сплачених ним в якості його вкладу у спільну діяльність коштів, що були спрямовані на будівництво, реконструкцію та модернізацію об'єктів нерухомості порту, однак було визначено вичерпний перелік умов, за яких у ДП ,,ІМТП" виникає такий обов'язок та визначено порядок розрахунку, а саме: із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування; виходячи з суми фактичних витрат підприємства (п.11.6).

Тобто, сторонами було визначено можливість повернення відповідних коштів по - перше, виключно у випадку попереднього погодження з портом їх сплати; по-друге, виключно у визначених абзацом 2 такого пункту розмірах.

Колегія суддів відзначає, що позивачем в суд апеляційної інстанції було надано проектно - кошторисну документацію, погоджену портом, на виконання робіт по будівництву, реконструкції та модернізації об'єктів нерухомості порту, яка свідчить про те, що такі роботи проводились в порядку, передбаченому п. 5.6 договору.

В силу приписів ст.ст. 6, 626, 627 Цивільного кодексу України, встановлюючи в положеннях п. 11.6 Договору випадки виникнення у Порту обов'язку з відшкодування на користь Підприємства відповідних коштів, сторонами було розмежовано їх на такі як: закінчення строку дії Договору; взаємна згода сторін на припинення Договору; припинення Договору за ініціативою Підприємства; припинення Договору в будь-якому випадку з вини Порту, і саме виходячи з відповідних підстав визначено порядок встановлення розміру їх відшкодування.

Однак, договір було розірвано за рішенням суду (рішення господарського суду Одеської області від 27.01.2015 у справі №916/4545/14) у зв'язку із зміною істотних обставин, якими сторони керувалися при укладені договору, яким встановлено, що подією, яка зумовила істотну зміну обставин є факт передання з незалежних від порту причин, за рішенням органу управління на виконання вимог Закону України ,,Про морські порти України" частини майна, що була об'єктом спільної діяльності, на баланс іншої юридичної особи - ДП ,,Адміністрація морських портів України".

Наведене свідчить про відсутність вини порту у припиненні дії договору, оскільки підставою його розірвання стали обставини, виникнення яких не залежало від волі порту, що встановлено відповідними судовими рішеннями.

Таким чином, позивачем не доведено існування обставин, з якими положення п. 11.6 Договору передбачають можливість для покладення на відповідача 1 обов'язку по відшкодуванню вкладених Підприємством коштів в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту (розвиток інфраструктури), оскільки такі положення Договору не містять такого випадку припинення Договору, з яким у Порту виникає відповідний обов'язок по виплаті Підприємству спірних коштів, як його розірвання в судовому порядку за відсутності вини Порту, що встановлено відповідними судовими рішеннями.

Також колегія суддів враховує те, що, по-перше, у пунктах 5.6 і 11.6 Договору йдеться про витрати лише стосовно об'єктів нерухомості, по-друге, зазначені об'єкти нерухомості (причали № 3, 4, 5 і 6) на час розірвання договору вибули з господарського відання (володіння та користування) порту, а тому на час пред'явлення позову порт не є особою, яка отримала (набула) покращення нерухомого майна в частині невідокремлюваних поліпшень та зобов'язана відшкодувати їх вартість.

Крім того, суд звертає увагу на те, що пунктами 5.6 і 11.6 Договору передбачено повернення (відшкодування) витрат підприємства, проте в позові позивач просить стягнути ,,частину вкладу", а не самі витрати.

За таких обставин, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Щодо стягнення частини вкладу, в тому числі витраченої на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання порту, у розмірі 77 834 716,55 грн., що еквівалентно 3 595 098 доларів США, слід зазначити таке.

За змістом ч. 2 ст. 1141 Цивільного кодексу України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Положення наведеної норми встановлюють право учасника на:

1) повернення речей, що були передані ним в спільне володіння та користування для провадження спільної діяльності, у випадку її припинення;

2) поділ спільного майна, як результату спільної діяльності;

3) повернення саме тих речей, які визначені індивідуальними ознаками.

За змістом пунктів 5.1, 5.3 договору для досягнення його мети сторони об'єднують вклади, опис, грошова оцінка, а також строк і порядок внесення яких наведені у Додатку №1 (вклад порту) та Додатку №2 (вклад підприємства), які є його невід'ємною частиною. Рухоме та нерухоме майно, що вноситься сторонами у якості вкладів для здійснення спільної діяльності, передається виключно у тимчасове володіння та користування учасників, тобто має статус спільного майна протягом строку дії договору, але спільною частковою власністю сторін не є. При припиненні цього договору зазначене майно підлягає обов'язковому і негайному поверненню учаснику, що його надав, з врахуванням відповідних положень цього договору.

За змістом ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (ст. 181 ЦК України).

Позивачем не доведено і матеріали справи не містять доказів того, що в якості вкладу у спільну діяльність Підприємство передавало речі у спільне володіння та (або) користування учасників.

Внесок Підприємства згідно з умовами договору (додаток № 2 в редакції Додаткової угоди від 10.04.2006р.) визначено в якості грошових коштів (грошей).

Згідно з нормами ст. 192 ЦК України гроші (грошові кошти) є платіжним засобом і належать до поняття майна. У даному випадку вклад Підприємства у якості грошових коштів не можна вважати передачею у спільну діяльність як речі, виходячи з системного аналізу норм глави 13 ,,Речі. Майно" ЦК України, оскільки їх використання у спільній діяльності обумовлено саме як платіжного засобу, а не як предмету матеріального світу (банкнот, монет тощо). До того ж доказів передачі грошей у спільну діяльність саме у матеріальному вигляді матеріали справи не містять.

Отже, у даному випадку, не мало місця передання позивачем грошових коштів виключно у спільне володіння та користування. Зазначені грошові кошти були спрямовані на обумовлені договором напрямки спільної діяльності як засіб платежу, і не перебували лише у спільному володінні та користуванні, тим більше не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками в розумінні норми закону.

Колегія суддів відзначає, що поділ майна, що є у спільній власності учасників, у даному випадку, не є вимогою позивача, а стягнення чи повернення вкладу, як у позові просить позивач, та вимога про поділ майна, не є тотожними поняттями.

Відтак, застосування приписів ч. 2 ст. 1141 ЦК України в якості обґрунтування підстав покладення на відповідача 1 обов'язку по поверненню позивачу частини вкладу, витраченої як на розвиток інфраструктури, так і на ремонт та модернізацію технологічного обладнання, є безпідставним. Безумовного повернення вкладу Підприємству внаслідок припинення дії договору про спільну діяльність його положення не містять.

Розмір вимог про повернення відповідних частин вкладу визначено позивачем у доларах США та заявлено до стягнення у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату подання позову. Водночас, положення Договору визначають в доларовому еквіваленті лише зобов'язання по внесенню вкладів у спільну діяльність. Умов про повернення (відшкодування) витрат (коштів) Підприємству Договір не містить. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти Підприємство вносило в спільну діяльність в грошовій одиниці - гривні, а не в доларах США, тому посилання позивача на ст. 533 Цивільного кодексу України не є обгрунтованим.

За таких обставин підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Водночас, суд першої інстанції помилково зазначив, що внесення визначених Підприємством в позові коштів як витрат на ремонт і модернізацію технологічного обладнання порту в указаному позивачем розмірі належними і допустимими доказами не доведений. У п. 4 додатку №2 до Договору (в редакції Додаткової угоди від 10.04.2006) передбачено, що Підприємство зобов'язано надати Порту документальне підтвердження фактів зарахування відповідних грошових сум на рахунки спільної діяльності у якості вкладу Підприємства, а також фактів витрачання цих грошових сум за цільовим призначенням на основі узгодженого сторонами графіку, тобто оплат на користь відповідних контрагентів, а саме: платіжні, банківські та бухгалтерські документи (акцептовані банком платіжні доручення, виписки по банківським рахункам, договори) в якості підстави для проведення відповідних витрат.

Колегія суддів зазначає, що факт внесення позивачем на розрахунковий рахунок спільної діяльності 257 792 400 грн., що на період внесення за офіційним курсом Національного банку України складало 51 048 тис. дол. США, зарахування вищезазначеної суми коштів на рахунок спільної діяльності, та використання вказаної суми на цілі, визначені договором № 435-О встановлений рішенням господарського суду Одеської області від 28.12.2011р. у справі № 20-4-34/36-09-910 та вказані обставини не потребують доказування в порядку ч. 3 ст. 35 ГПК України. Крім того, зазначені обставини внесення позивачем вкладу в спільну діяльність визнавалась позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції (т. 1, а.с. 161), що не потребує доказування в порядку ч. 1 ст. 35 ГПК України.

Однак, зазначене не вплинуло на правильність висновку суду щодо необгрунтованості позову та відмову в його задоволенні.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 369 347 661,49 грн частини вкладу, витраченої на розвиток інфраструктури Порту, та 77 834 716,55 грн частини вкладу, витраченої на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання Порту, є безпідставними та задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

З огляду на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 1 суми коштів у розмірі 369 347 661,49 грн. та 77 834 716,55 грн., визначених позивачем як частини вкладу, витрачених на розвиток інфраструктури Порту та витрачених на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання Порту відповідно, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 3% річних, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України за прострочення сплати зазначених коштів, також задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 11 700 670 005,62 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач вказує на те, що внаслідок розірвання в судовому порядку за позовом порту договору останній в силу приписів п. 11.2 договору зобов'язаний відшкодувати обумовлені сторонами завдані таким припиненням договору Підприємству збитки у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Неодержаний прибуток - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення, тобто якщо ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані у випадку неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

В даному випадку договір розірвано в судовому порядку з підстав визначених ст. 652 Цивільного кодексу України у зв'язку із істотною зміною обставин, які не залежали від сторін, а саме: вибуття на виконання вимог закону з його володіння майна, що було предметом спільної діяльності, що виключає існування вини порту у достроковому припиненні дії договору.

Таким чином, в діях відповідача 1 відсутній повний склад цивільного правопорушення, з існуванням якого положення чинного законодавства пов'язують можливість покладення на особу обов'язку з відшкодування збитків.

Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що протягом 20 років (до 2035 року) потужності порту не могли б змінитися, виходячи з показників яких саме за 2014 рік ним розраховується сума збитків, тобто, не доведено належними засобами доказування дійсного розміру збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до п. 11.2 договору у випадку дострокового розірвання договору за ініціативою однієї із сторін без поважних причин, сторона - ініціатор зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані розірванням договору збитки, включаючи упущену вигоду (тобто, доходи, які сторона (не ініціатор розірвання договору) могла б отримати при звичайних обставинах, якби договір не був розірваний). Сторони погодились з тим, що поважними причинами дострокового розірвання даного договору можуть бути виключно обставини, обумовлюючі неможливість подальшої реалізації спільної діяльності сторін, такі як закони України заборонного характеру, прийняті після його укладення, а також, обставини, визначені в п. 11.3 даного договору.

Згідно із п. 11.3 договору у випадку встановлення недоцільності або неможливості подальшого здійснення спільної діяльності по причині отримання негативного фінансового результату такої діяльності на протязі фінансового року, кожна із сторін вправі внести пропозицію про дострокове розірвання договору. В такому випадку, пропозиція будь-якої із сторін буде вважатися поважною причиною дострокового розірвання договору при умові згоди іншої сторони чи за рішенням суду.

Тобто, визначаючи умови покладення на сторону, якою було ініційовано дострокове розірвання Договору, обов'язку по відшкодуванню збитків у вигляді упущеної вигоди іншій стороні в положеннях Договору сторонами було визначено, що такий обов'язок настає виключно у випадку відсутності поважних причин відповідного розірвання.

В той же час, підставою розірвання договору в судовому порядку стала істотна зміна обставин, яка не залежала від волі сторін (в т.ч. від порту), та яка унеможливила подальше здійснення спільної діяльності сторін за Договором, а саме: вибуття спірного майна із володіння порту на виконання вимог Закону, що було встановлено в судовому порядку.

Таким чином, позивачем не доведено існування обставин, з якими положення чинного законодавства України та договору пов'язують можливість застосування до порту такого виду відповідальності як стягнення збитків, адже, в даному випадку, мало місце дострокове розірвання Договору у зв'язку із неможливістю подальшої реалізації спільної діяльності сторін за ним, з чим сторонами в положеннях п. 11.2 Договору було передбачено існування поважних причин розірвання та відсутність підстав для відшкодування іншій стороні відповідних збитків.

Суму збитків (упущеної вигоди) у розмірі 11 700 670 005,62 грн. позивач просить стягнути з Державного підприємства ,,Іллічівський морський торговельний порт", Міністерства інфраструктури України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві солідарно.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Позивачем не наведено, з яких підстав у відповідачів 1, 2, 3 виникає саме солідарний обов'язок з відшкодування збитків (упущеної вигоди).

В обґрунтування підстав для стягнення з відповідача 2 суми збитків позивач посилається на положення ст. 1173 Цивільного кодексу України, за змістом якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що з боку Міністерства мало місце допущення порушень законодавства під час реорганізації порту, як підстави для відшкодування шкоди у відповідності до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач, зокрема, зазначає про те, що факт внесення ПП ,,КТІ" вкладів у спільну діяльність та їх погодження портом підтверджується актами, які були складені за результатами ревізії фінансово - господарської діяльності, які були підписані щоквартально портом і позивачем на підставі наданих та перевірених сторонами відповідних платіжних документів.

Водночас, колегія суддів зазначає, що факт внесення та освоєння вкладу за договором про спільну діяльність встановлений рішенням господарського суду Одеської області від 28.12.2011р. у справі № 20-4-34/36-09-910, однак, встановлення цього факту не впливає на результати вирішення даного спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. у справі № 910/16253/15 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, з врахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. у справі № 910/16253/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства ,,Контейнерний термінал Іллічівськ" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко