КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Справа№ 910/9669/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі: Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Деркач Т.Г.

від відповідача - Данилевський О.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2015 (Суддя Стасюк С.В.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2015 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2015 та прийняти нове, яким позовні вимоги ДК „Газ України" задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.09.2015 у складі суду: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 апеляційну скаргу було відкладено на 25.09.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2015 у зв`язку з перебуванням судді Андрієнко В.В. у відпустці, для розгляду скарги визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2015 було оголошено перерву на 27.10.2015.

Ухвалю Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2015 було оголошено перерву на 19.11.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 у зв`язку з виходом з відпустки судді Андрієнко В.В., а також формування постійного складу судової колегії для розгляду скарги визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 апеляційну скаргу прийняти до провадження у новому складі суду, головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Представники позивача та відповідача в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

30.08.2011 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено Договір № 06/11-1298 від 30.08.2011 поставки природного газу, за умовами якого постачальник зобов'язується передати покупцеві в період з 06 серпня 2011 по 30 вересня 2011 включно імпортований природний газ за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", для подальшої реалізації промисловим споживачам, власні газопроводи яких безпосередньо підключені до магістральних газопроводів надалі споживачам, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору постачальник передає покупцеві з 06 серпня 2011 по 30 вересня 2011 природний газ в обсязі до 237,000 млн. (двісті тридцять сім мільйонів) куб. м. з урахуванням вартості його транспортування, у тому числі по місяцях.

Згідно з пункту 3.1. договору до сплати за 1000 куб.м. газу - 3 262,3 грн., крім того ПДВ на транспортування природного газу магістральними трубопроводами - 20 % - 48,96 грн., разом з ПДВ на транспортування природного газу магістральними трубопроводами 3 311,26 грн.

Відповідно до пункту 4.1. договору розрахунки за газ покупець здійснює на підставі цього договору грошовими коштами в національній валюті України шляхом їх перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок проводяться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Станом на 30.04.2012 у позивача виникла заборгованість перед відповідачем згідно вказаного договору у розмірі 279 880 860,44 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу та не оспорювалось представниками сторін.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що у зв`язку з дією ЗУ « Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» він має право на реструктуризацію заборгованості, проте відповідач відмовляється укладати відповідний договір, чим порушує законні права позивача.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, обґрунтовує це тим, що норми вказаного закону не можна застосовувати до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем в рамках даної конкретної справи.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

04.06.2011 року набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" від 12.05.2011 року, згідно зі статтею 1 якого дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно з пунктом 2.6. статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суду, що оскільки строк дії ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» має присічний строк (до 30.06.2012) та він не підлягає поновленню, звернення позивача за захистом свого порушеного права поза дією цього закону (травень 2013) є неправомірним та безпідставним, що є безумовною підставою для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.

Посилання апелянта в скарзі стосовно того, що зважаючи на те, що він звертався до відповідача з листами про укладання договору реструктуризації в період дії такого закону, він має обґрунтоване право на захист свого суб`єктивного права в судовому порядку навіть після спливу строку дії вказаного закону, не приймається до уваги колегією суддів, враховуючи таке.

Дійсно в матеріалах справи наявні копії листів позивача на адресу відповідача, а саме: 31/15-3563 від 28.05.2012 та повторні листи № 31/26-4037 від 26.06.2012, № 31/26-4567 від 31.07.2012, № 31/26-5449 від 13.09.2012, які містять проект договору про реструктуризацію боргу за спожитий природний газ в сумі 297 880 860,44 грн., що виникла за договором поставки природного газу.

Відповіді на дані листи відповідач позивачу не направляв.

Пунктом 2.6 ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» посилання на яке також здійснено апелянтом в своїй скарзі та в позовній заяві, визначено, що реструктуризація здійснюється зокрема відповідно до вимог чинного законодавства України.

Такою спеціальною нормою, що регулює питання реструктуризації заборгованості в даній сфері господарських відносин є ЗУ «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Відповідно до п.10.1 вказаного закону визначено, що державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію

заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Суб'єктам господарської діяльності інших форм власності дозволяється, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей.

З аналізу вказаного пункту закону вбачається, що однією з умов для укладання договору реструктуризації є наявність взаємної згоди учасників господарських правовідносин.

В даному випадку, відповідач, і це підтверджується пояснення його вповноваженого представника надані при розгляді апеляційної скарги, не виявив бажання та не надавав згоду на укладання договору реструктуризації боргу позивачу, що виникла у останнього на підставі договору поставки від 30.08.2011.

Таким чином, враховуючи все вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суб`єктивне права позивача не було жодним чином порушено відповідачем у зв`язку з відсутністю у позивача визначеного нормами чинного законодавства України, прямого обов`язку на укладання договору реструктуризації заборгованості за поставлений природний газ, а навпаки наявності у нього лише права на укладання/не укладання вказаного виду договору.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що п.2.6 ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» визначено, зокрема, що суб`єкти господарювання реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилась станом на 01.01.2011, в той час як спірний договір між сторонами був укладений 30.08.2011 (після строку вказаного в законі), а, відповідно, заборгованість виникла у позивача в 3-4 кварталах 2011, що не заперечувалося представниками сторін, та що унеможливлює застосування норм такого закону до даних правовідносин, в силу прямого протиріччя вказаним нормам.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем по справі не було належним чином доведено порушення його прав відповідачем з підстав, викладених в позові, не надано доказів наявності у відповідача обов`язку на укладання договору реструктуризації заборгованості за поставлений природний газ, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги є неправомірним та необґрунтованими, а отже не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанія "Нафтогаз України", а тому апеляційна скарга Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанія "Нафтогаз України" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанія "Нафтогаз України" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2015 у справі № 910/9669/13 без змін.

Матеріали справи № 910/9669/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов