ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р.Справа № 916/3403/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Волкова Р.В.,

судді Петренко Н.Д. та судді Желєзної С.П.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" (м. Одеса);

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" (м. Одеса);

про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди та застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю);

Від відповідача: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк „Порто-Франко (далі ПАТ АБ „Порто-Франко), від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО", звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" (далі ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ") про: визнання недійсною нікчемної додаткової угоди № 1 до договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р., укладену 31.03.2014 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ"; застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди №1 до договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р.

В обґрунтування своїх вимог ПАТ АБ „Порто-Франко посилається на положення ст.ст.37,38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, для кваліфікації спірних угод як нікчемних, оскільки в результаті вчинення спірного правочину позивач як банк відмовився від власних майнових вимог протягом річного терміну, що передував введенню в ПАТ АБ „Порто-Франко тимчасової адміністрації, а також необхідності визнання нікчемного спірного договору недійсним в судовому порядку з метою забезпечення відновлення прав позивача, ст.ст.207,215,216,227, 229,230,232,236 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.08.2015 р. порушено провадження у справі №916/3403/15 із призначенням її до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням додаткових пояснень (зареєстровані за вхід. № 25837/15 від 19.10.2015 р.).

Відповідач в судове засідання не зявився, відзив на позов не представив, тому справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального Кодексу України.

16.11.2015 р. у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку ст.85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

24.07.2008 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко (Банк) та ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" (Позичальник) укладено кредитний договір (відзивна кредитна лінія) № 1286/3-08 (Кредитний договір), згідно п.1.1 якого Банк відкриває Позичальнику відзивну реверсивну кредитну лінії на поточні потреби в сумі 967000,00 євро в межах наявних вільних кредитних ресурсів з „24 липня 2008 р. по „23 жовтня 2008 р. зі сплатою 12% річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та Позичальником 28.02.2014 р. укладено договір застави цінних паперів № 1479/14-ЦП (Договір застави), предметом договору є 525000 простих іменних акцій номінальною вартістю 525000,00 грн. Відповідно до п.3.1 Договору застави, заставлене майно оцінено сторонами у сумі 3764250,00 грн.

31.03.2014 р. між Банком та ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" укладена додаткова угода №1 до Договору застави, за умовами якого, Договір застави цінних паперів №1479/14-ЦП від 28.02.2014 р. розірвано.

Станом на час розірвання договору застави цінних паперів заборгованість за кредитним договором склала 1513060,33 грн.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 103 від 26.09.2014 р., що було прийняте на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 р. № 610 „Про віднесення публічного акціонерного товариства акціонерного банку „Порто-Франко до категорії неплатоспроможних, було розпочато з 29.09.2014 р. процедуру виведення ПАТ АБ „Порто-Франко з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 29.09.2014 р. по 29.12.2014 р. включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ „Порто-Франко провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2.

Відповідно до ст.ст.34,35 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Здійснюючи покладені законом повноваження, за результатами перевірки договорів, укладених позивачем протягом одного року до моменту введення тимчасової адміністрації, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка призначена на проведення тимчасової адміністрації у ПАТ АБ „Порто-Франко, було виявлено факт укладення банком із відповідачем договору про розірвання від 17.03.2014 р. № 524, який було визнано нікчемним згідно наказу ПАТ АБ „Порто-Франко № 52 від 17.11.2014 р. Приймаючи до уваги встановлення уповноваженою особою Фонду наявності визначених законом підстав для кваліфікації зазначеного правочину як нікчемного, оскільки в результаті укладення спірного договору позивач у річний термін, що передував введенню у ньому тимчасової адміністрації, відмовився від власних майнових вимог, з метою застосування юридичних наслідків його нікчемності позивач звернувся до суду із даним позовом.

Уповноваженою особою Фонду ОСОБА_2 проведена перевірка додаткової угоди №1 до Договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р. та виявлено, що зазначена додаткова угода є нікчемною за ознаками п.1 ч.3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідачу направлено повідомлення про нікчемність додаткової угоди №1 до Договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р. з вимогою про повернення отриманого за нікчемним правочином.

Позивач вважає, що розірвання договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р. є відмовою Банку від власних майнових вимог, так як банк втратив права заставодержателя та можливість звернути стягнення на предмет застави. Розірвання договору застави відбулось без будь-якої компенсації з боку відповідача, тобто на безоплатній основі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, на підставі чинного законодавства України, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, у відповідності до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п.п. 2.1, 2.5.2, 2.9, 2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215,216 ЦК України, ст.ст.207,208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.1-3,5 ст.203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом частини другої ст.215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

При цьому, суд зауважує, що ст.203 ЦК України передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України або іншому законі немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису ч.1 ст.58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе). В разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (ст.60 ГПК) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього. Якщо такий позов не подано, господарський суд з огляду на припис частини п'ятої ст.216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину також і щодо позивача.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову кваліфікацію спірним правочином на предмет їх відповідності вимогам закону, господарський суд виходить із обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які становлять підставу позову. В даному випадку позов обґрунтований посиланням на обставини, визначені спеціальною норму закону, яка містить підстави для визнання правочину нікчемним виключно за умови вчинення його банком, в якому в подальшому запроваджено тимчасову адміністрацію.

Так, відповідно до ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (в редакції Закону України від 04.07.2014 р. № 1586-VII, який набрав чинності з 11.07.2014 р. та на положення якої посилається ПАТ АБ „Порто-Франко в обґрунтування предявленого позову) протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

В той же час, згідно зі ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки згідно з імперативними вимогами ст.215 ЦК України недійсність будь-якого правочину визначається згідно із положеннями закону, що діяли на час його вчинення, при вирішенні питання про наявність підстав для визнання договору про розірвання від 17.03.2014 р. № 524 нікчемним, не підлягають застосуванню положення ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23 лютого 2012 року N 4452-VI (в редакції Закону України від 04.07.2014 р. № 1586-VII), що набрали чинності після вчинення спірного правочину, оскільки це призведе до надання зворотної сили нормам закону, які не помякшуються відповідальність особи, тобто буде суперечити вимогам Основного Закону України та загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п.2 розділу „ІI. Прикінцеві та перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи від 04.07.2014 р. № 1586-VII (яким зокрема було внесено зміни до ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. N 4452-VI та доповнено перелік підстав для визнання правочинів, вчинених протягом року до введення у банку тимчасової адміністрації, нікчемними) до приведення у відповідність із цим Законом законодавчі та інші нормативні акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Між тим, наведена норма не впливає на правила застосування норм закону у часі з огляду на наступне. Згідно з ч.ч.1,2 ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що в процесі прийняття Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи від 04.07.2014 р. № 1586-VII Верховною Радою України не розглядались та не приймались зміни до Конституції України та Цивільного кодексу України щодо порядку дії у часі положень закону, якими врегульовані питання визнання нікчемними договорів, вчинених банком протягом року до моменту запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Таким чином, наведене, з огляду на приписи ст.4 ЦК України, додатково свідчить про неправомірність застосування нової редакції ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб до спірних правовідносин, оскільки в такому випадку норми спеціального закону, яким є закон щодо системи гарантування вкладів, не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Правова позиція суду з цього питання підтверджується багаточисельною судовою практикою щодо застосування ст.4 ЦК України, в тому числі і постановою судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 30.10.2013р.

В той же час, згідно з ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (в редакції Закону України від 16 травня 2013 року N 245-VII, яка була чинною на час вчинення спірних договорів) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Тобто, попередня редакція ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI, що була чинна на час вчинення спірного правочину, не передбачала такої підстави для визнання нікчемними правочину, вчиненого банком протягом року до введення у ньому тимчасової адміністрації, як відмова банку від власних майнових вимог. В той же час, проаналізувавши зміст оспорюваної угоди, господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження обставин, з якими ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в чинній на момент укладення договору про розірвання від 17.03.2014р. № 524 редакції повязувала можливість кваліфікації цих угод як нікчемних.

Сукупній правовий аналіз приписів ст.ст.202 236 ЦК України, якими встановлено загальні та універсальні вимоги щодо правочинів та підстав їх визнання недійсними, дозволяють дійти висновку, що недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти субєктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення (узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 р. Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

За результатами перевірки додаткової угоди про розірвання Договору від 31.03.2014 р. № 1 на предмет наявності у них вищезазначених дефектів, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку зміст правочинів не суперечить вимогам закону, оскільки наявність обставин, підтверджуючих зворотнє, матеріалами справи не підтверджена та прямо не випливає із вимог закону. Вчиняючи спірний правочин, сторони керувались принципом свободи договору, передбаченим ст.ст.6,627 ЦК України, вільно обираючи модель своєї поведінки виходячи із встановлених меж здійснення цивільних та господарських прав.

Спірний правочин має письмову форму із нотаріальним посвідченням, цілком відповідає чинному законодавству.

Приписам ст.654 ЦК України, якими передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається.

За субєктним складом спірні договори були вчинені належними сторонами, доказів, підтверджуючих відсутність у представників сторін повноважень на вчинення оспорюваної угоди в матеріалах справи відсутні. Крім того, матеріалами справи не підтверджено наявність дефектів волі і волевиявлення жодної із сторін спірних угод, які мали місце при їх вчиненні.

У звязку з викладеним, господарський суд доходить висновку, що на момент укладення додаткової угоди № 1 до договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р., укладену 31.03.2014 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" сторонами не було допущено порушень вимог закону, наявність яких є підставою для визнання їх нікчемними та/або недійсними, в той час як обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги про визнання цієї угоди нікчемною, виникли внаслідок внесення змін до ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, у звязку з чим, не можуть застосовуватись до спірних договорів. Таким чином, спірні договори не можуть бути кваліфіковані як нікчемні.

Відповідно до ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В силу приписів ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, наслідки недійсності (нікчемності) правочину можуть бути застосовані виключно у випадку підтвердження судом відповідного юридичного факту, в той час як його відсутність унеможливлює застосування відповідних наслідків. Докази недійсності Договору в матеріалах справи відсутні.

Вищевикладене свідчить про необґрунтованість позовних вимог ПАТ АБ „Порто-Франко щодо застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди, що є підставою для відмови у задоволенні заявленого позову у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.5,6,203, 215,216,512,599,627,654,1077,1078,1080 ЦК України, ст.ст. 34, 35, Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (з наступними змінами та доповненнями), ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (в редакції Закону України від 04.07.2014 р. № 1586-VII), ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (в редакції Закону України від 16.05.2013 р. № 245-VII), позов ПАТ АБ „Порто-Франко задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.32,33,43,44,49,82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ" про: визнання недійсною нікчемної додаткової угоди № 1 до договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р., укладену 31.03.2014 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "КРИСТАЛПОРТІНВЕСТ"; застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди №1 до договору застави цінних паперів № 1479/14-ЦП від 28.02.2014 р. відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 16.11.2015 року.

Повний текст рішення складений 23 листопада 2015 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя Г.І. Гуляк

Суддя С.П. Желєзна