Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

"26" листопада 2015 р. Справа № 927/1370/15

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033

Відповідач: Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ", вул. Шевченко, 2 Б, смт. Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552

про стягнення про стягнення 47427,23 грн.

Суддя Скорик Н.О.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 793 від 12.11.2015 представник

Від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 55 від 23.02.2015 представник

Суть спору:

Публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ про стягнення 18416,05 грн боргу за договором складського зберігання зерна № 28 від 10.09.2013, 14450,90 грн інфляційних, 1135,24 грн річних 12135,92 грн пені та 1289,12 грн штрафу.

Відповідач відзиву на позов не надав, у судовому засіданні представник відповідача усно позовні вимоги в частині стягнення боргу визнав, проти позову в частині стягнення пені, штрафу, інфляційних та річних заперечив.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

Встановив:

Згідно зі ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

10 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" (відповідач) укладений договір складського зберігання зерна №28 (далі - Договір).

Згідно з п.1.1. ОСОБА_3 Поклажодавець (відповідач) за умовами цього ОСОБА_3 зобовязується передати, а Зерновий склад (позивач) зобовязується прийняти на зберігання зернові (зернові, зернобобові, крупяні, олійні культури врожаю 2013 року (далі-Зерно), надавати додаткові послуги, відповідно до додатку №1, що є невідємною частиною даного договору та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених цим ОСОБА_3.

Відповідно до п.п.1.4.-1.5. договору орієнтовні обсяги (кількість) зерна, що планується до передачі на зберігання та показники якості для розрахунку залікової ваги: жито (2 кл.) - 1000 тонн, пшениця (3 кл.) 300 тонн, фактичні обсяги зерна, що передаються на зберігання Зерновому складу можуть бути визначені лише при безпосередній передачі його на зберігання при оформленні складського документа.

Документи, за наявності яких у Поклажодавця зерновий склад приймає зерно на зберігання, визначені в п.3.3. договору.

Згідно з п.3.5. договору приймання та відвантаження зерна проводиться згідно з графіком, який в обовязковому порядку погоджується із зерновим складом з урахуванням технічних, технологічних та організаційних можливостей зернового складу.

Відповідно до п.4.1., п.4.3. договору зерновий склад зобовязаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві згідно умов даного договору, видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання, зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі. Поклажодавець зобовязаний своєчасно розрахуватися за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також додаткові послуги згідно з додатком 1 до цього ОСОБА_3.

Згідно з п.5.1. договору розмір плати за зберігання зерна і надання додаткових послуг визначається за діючими тарифами, які затверджені зерновим складом та є невідємною частиною цього ОСОБА_3 (додаток №1 до договору).

Відповідно до п.п.5.4.-5.6. договору зерновий склад зобовязаний щомісяця до 3 (третього) числа наступного за звітним місяця надати поклажодавцю акт наданих послуг та виставити рахунок для оплати послуг, що надані зерновим складом. Плата за сушіння, очищення зерна проводиться згідно з актами надання послуг, що складені на підставі актів на сушіння, очищення, а за відвантаження та переоформлення - за фактичну кількість відвантаженого та переоформленого ОСОБА_3. Оплата послуг, що надані Зерновим складом зі зберігання, відвантаження, переоформлення ОСОБА_3, а також додаткових послуг, повинні бути оплачені поклажодавцем протягом 3-х робочих днів з дня одержання виставленого Зерновим складом рахунку.

Відповідно до п.п.5.7.-5.9. договору поклажодавець у триденний термін з дня отримання акту наданих послуг, підписаного зі сторони зернового складу, в разі згоди з наданими послугами, зобовязаний підписати його та повернути зерновому складу 1 (один) примірник. У разі незгоди підписати акт наданих послуг поклажодавець у 3-денний термін з дня отримання акту надсилає зерновому складу свої обґрунтовані заперечення. У разі не підписання поклажодавцем акту наданих послуг у 3-денний термін з дня його отримання та ненадання обґрунтованих заперечень, акт наданих послуг вважається підписаним.

Згідно з п.п.7.1.-7.2. ОСОБА_3 передається на зберігання протягом строку дії договору, але не пізніше ніж до 31 травня 2014 року. Строк зберігання зерна обчислюється з календарного дня надходження його на зерновий склад або з календарного дня переоформлення зерна третьою особою на користь поклажодавця і обраховується календарними днями.

Відповідно до п.12.1. ОСОБА_3 він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31 травня 2014 року, а в частині розрахунків до повного виконання умов цього ОСОБА_3.

Додатком 1 до договору складського зберігання зерна №28 від 10.09.2013 сторони визначили перелік та вартість послуг зернового складу.

Як вбачається зі складських квитанцій на зерно № 248 від 12.09.2013, № 270 від 27.09.2013, № 246 від 12.09.2013, № 247 від 12.09.2013, № 250 від 12.09.2013, № 251 від 12.09.2013, № 252 від 12.09.2013, № 243 від 10.09.2013, №257 від 18.09.2013, № 258 від 20.09.2013, № 269 від 26.09.2013, № 259 від 20.09.2013, № 273 від 30.09.2013, № 272 від 30.09.2013, №271 від 30.09.2013, копії яких містяться в матеріалах справи, на підставі вищевказаного договору позивач прийняв на зберігання від відповідача на строк до 31.05.2014 жито та пшеницю 2013 року збирання.

Позивачем на виконання умов договору було виставлено відповідачу рахунки-фактури № 212 від 13.09.2013 на суму 4431,66 та №221 від 30.09.2013 на суму 18416,05 грн.

Між сторонами підписано акти здачі-приймання виконаних робіт № 212 від 16.09. 2013 на суму 4431,66 та № 221 від 30.09.2013 на суму 18416,05 грн.

В актах прийняття виконаних робіт, підписаних сторонами вказано на наявність вищевказаних рахунків для оплати та зазначено, що акт є основою для проведення розрахунків.

Відповідач за надані послуги зі зберігання розрахувався частково в сумі 4431,66 грн 18.09.2013, що підтверджується банківською випискою (а.с. 21). Таким чином, вартість договірних послуг за актом №212 та рахунком №212 сплачена відповідачем. Вартість послуг за актом № 221 та відповідно, рахунком № 221 не оплачена.

Відповідно до ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідач порушив умови договору вартість виконаних позивачем підрядних робіт у встановлені строки не сплатив.

На день винесення рішення судом відповідач не надав доказів сплати 18416,05 грн.

Таким чином, вимоги позивача по стягненню 18416,05 грн. боргу є правомірними, підтверджуються матеріалами справи, не заперечуються відповідачем і підлягають задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

За визначенням статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Позивачем нараховано та предявлено до стягнення 1289,12 грн. штрафу у розмірі 7 % від вартості простроченого зобовязання та 12135,92 грн пені за прострочення виконання грошового зобовязання в період з 04.10.2013 по 23.10.2015

Умовами договору складського зберігання зерна №28 від 10.09.2013 не передбачено нарахування позивачем відповідачу пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Нарахування вищевказаних сум пені та штрафу Позивач обґрунтовує нормами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, оскільки Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" належить до субєктів господарювання державного сектору економіки.

При цьому позивачем зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 №593 "Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 №764" встановлено, що 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту, або виконання зобовязання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобовязання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобовязання, санкції у вигляді пені та штрафу, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу та пені.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі №3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11, від 04.02.2014 №3-1гс14.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковими для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Крім того, згідно з п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до п.1.1. даної постанови грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Враховуючи, що у Відповідача перед Позивачем виникло саме грошове зобовязання, повязане з оплатою отриманих послуг зі складського зберігання зерна та інших додаткових послуг, суд приходить до висновку, що Позивачем необґрунтовано були нараховані Відповідачу штраф та пеня на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, нарахування пені за прострочку платежів не передбачено умовами договору, а тому позов в частині стягнення з Відповідача 12135,92 грн. пені та 1289,12 грн. штрафу задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та предявлено до стягнення 14450,90 грн. інфляційних за період прострочення виконання грошового зобовязання з жовтня 2013 року по жовтень 2015 року, включно, та 1135,24 грн.3% річних за період прострочення виконання грошового зобовязання з 04.10.2013 по 23.10.2015, включно.

Відповідач не надав доказів сплати боргу та даних сум нарахувань.

Враховуючи, що при розрахунку інфляційних позивачем допущено помилку при розрахунку сукупного індексу інфляції за вищевказаний період, належна до стягнення сума інфляційних становить 14023,63 грн.

Вимоги позивача по стягненню 1135,24 грн. річних є правомірними, підтверджуються матеріалами справи і підлягають задоволенню.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно ст.. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, ст.. 49, 78, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АГРОФІРМА ІВАНІВКА АГ» код 36131192, 15552, Чернігівська область, Чернігівський район, смт. Михайло-Коцюбинське, вул. Шевченка, 2-Б на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» код 37243279, 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, 18416,05 грн. боргу, 1135,24 грн. річних, 14023,63 грн. інфляційних та 862,25 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

2. В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 27.11.2015 р.

Суддя Н.О. Скорик