ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р.Справа № 916/3004/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

(склад колегії суддів змінено на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду)

При секретарі судового засідання Молодові В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №3060 від 18.09.2014р.,

від відповідача (ДП "ІМТП"): ОСОБА_2 за довіреністю №69 від 25.12.2014р.,

представник відповідача ПП "Камея" у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

на рішення господарського суду Одеської області від 28.09.2015р.

у справі №916/3004/15

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України";

до відповідачів:

1. Приватного підприємства "Камея";

2. Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт";

про стягнення 3624,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі Адміністрація) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства "Камея" (далі Підприємство) та Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (далі Порт) про стягнення заборгованості за договором №291-0 про надання послуг від 08.04.2011р. у сумі 3624,09 грн. (а.с. 2-4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на невиконання умов договору №291-0 про надання послуг від 08.04.2011р., а саме п.4.2 щодо своєчасної оплати послуг за вказаним Договором.

Відповідач не визнає позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.128-129).

Рішенням господарського суду Одеської області від 28.09.2015р., (суддя Зайцев Ю.О.) позов Адміністрації задоволено частково, стягнуто з Підприємства на користь Адміністрації суму основного боргу у розмірі 2094,89 грн., пеню у розмірі 270,49 грн., 3% річних у сумі 21,85 грн., інфляційні витрати у сумі 537,29 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1474,33 грн.

Також стягнуто з Порту на користь Адміністрації суму основного боргу у розмірі 695,18 грн., пеню у розмірі 3,15 грн., 3% річних у сумі 0,34 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,22 грн. В решті позову відмовлено (а.с. 133-139).

Мотивуючи дане рішення місцевий господарський суд, перевіривши розрахунки заборгованості, зважаючи на те, що рішенням суду від 04.02.2015р. було припинено дію Договору про спільну діяльність (договір простого товариства) в Іллічівськом морському торговельному порту за №609-0 від 20.09.2007р., дійшов до висновку про невиконання відповідачами умов договору №291-0 про надання послуг від 08.04.2011р.

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду Порт звернувся до суду із апеляційною скаргою.

Свої вимоги скаржник мотивує положеннями, викладеними у пункту 4 Розяснення Вищого Арбітражного суду України від 28.04.1995р. №02-5/302 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність", вважаючи, що місцевий суд невірно визначив його як належного відповідача по справі.

Заслухавши пояснення представників скаржника та позивача, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а з огляду на положення ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобовязання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як встановлено матеріалами справи, 09.07.2013р. між Портом та Підприємством, яке виступало як уповноважена особа за договором про спільну діяльність (договір простого товариства) в Іллічівськом морському торговельному порту за №609-0 від 20.09.2007р. за довіреністю №50 від 09.11.2007р., був укладений Договір про надання послуг електрозвязку №291-О від 08.04.2011р. (далі Договір), відповідно до умов якого Порт надає послуги електрозвязку за номерами телефонів зазначених у розділу 1 Договору за розрахунком Додатку №1, а Підприємство оплачує вартість послуг, яка визначена Договором (а.с.15-18).

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст. 202, 205 ЦК України).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У звязку з реорганізацією Порту та утворення внаслідок виділу Адміністрації, до Договору була укладена угода від 14.06.2013р. про заміну сторони у зобовязанні за Договором (далі Додаткова угода), відповідно до якої стороною Договору стала Адміністрація (а.с.21).

Між тим, враховуючи те, що Підприємство при укладанні Договору діяло від свого імені та від імені Порту на підставі договору про спільну діяльність №609-0 від 20.09.2007р., позовні вимоги правомірно заявлені як до Підприємства, так і до Порту. Тобто, Підприємство та Порт є належними відповідачами по справі.

Статтею 629 ГК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а ст. 180 цього Кодексу встановлено, що суттєвою умовою господарського договору є кількість продукції (товарів або послуг).

У відповідності до умов Договору та на підставі актів виконаних робіт за грудень 2014 року, січень, лютий та березень 2015 року Адміністрацією були виставлені Підприємству рахунки від 31.12.2014р. №Пр/31980, від 31.01.2015р. №Пр/1901, від 28.02.2015р. №Пр/4418 та від 31.03.2015р. №Пр/6161 на загальну суму 2790,07 грн. (а.с. 23-26, 29-30, 32-33).

До Договору була укладена додаткова угода, відповідно до п.4.4 якої, Підприємство для одержання послуг електрозвязку проводить щомісячно до 20 числа поточного місяця оплату послуг, наданих у попередньому розрахунковому періоді.

Проте, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, відповідачами погашено заборгованість не було.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Місцевим судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.02.2015р. по справі №916/3597/14 було припинено дію Договору про спільну діяльність (договір простого товариства) в Іллічівськом морському торговельному порту за №609-0 від 20.09.2007р.

Згідно пункту 4 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 28.04.1995 року N 02-5/302 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність, укладаючи договір про сумісну діяльність сторони повинні вирішити питання про порядок ведення спільних справ. Чинне законодавство не обмежує їх у виборі форми цього порядку. Наприклад, сторонами може бути створена рада з числа їх працівників, яка приймає рішення не більшістю голосів, а за загальною згодою. Якщо договором про сумісну діяльність передбачена така форма ведення спільних справ, то у випадку необхідності укладання договорів для досягнення мети сумісної діяльності (договори підряду, оренди, поставки тощо) такі договори укладаються всіма учасниками сумісної діяльності або за їх дорученням одним з них.

Якщо керівництво сумісною діяльністю сторони доручили одному з учасників договору, то на останнього покладається і ведення спільних справ усіх учасників договору. Крім умови договору про покладення ведення спільних справ на одного з учасників договору інші учасники договору видають довіреність про надання йому повноважень для представництва перед третіми особами. Така довіреність повинна бути оформлена відповідно до глави 4 ЦК України.

За таких обставин особа, на яку покладено ведення спільних справ, укладає договори, пов'язані з забезпеченням сумісної діяльності, від свого імені і сама набуває цивільних прав і несе обов'язки за договорами.

В процесі їх виконання ця особа не з її вини і вини контрагента може мати певні витрати (збитки). У таких випадках вона має право, у тому числі шляхом пред'явлення позову, вимагати їх покриття усіма учасниками сумісної діяльності (наприклад, витрати по орендній платі, експлуатаційні витрати, сплата мита, збитки у зв'язку з інфляційним процесом тощо).

Враховуючи викладене, місцевим судом здійснено вірний розрахунок суми основної заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів, а саме з Підприємства 2094,89 грн. та з Порту 695,18 грн.

Щодо нарахування пені, інфляційних та 3% річних слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання: зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з вимогами ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

За приписами п.5.5 Додаткової угоди, у разі несплати за надані послуги електрозвязку понад установлений термін (з 21 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) Підприємство сплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми затриманого платежу за кожну добу затримки.

А враховуючи те, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.02.2015р. по справі №916/3597/14 було припинено дію Договору про спільну діяльність (договір простого товариства) в Іллічівськом морському торговельному порту за №609-0 від 20.09.2007р., пеня, що нарахована до припинення дії договору підлягає солідарному стягненню з відповідачів, а пеня, що нарахована після припинення дії договору покладається на Підприємство.

Місцевим судом зроблений розрахунок пені, що підлягає стягненню з відповідачів за порушення зобовязання по своєчасності оплати за Договором, а саме з Підприємства 418,81 грн. та з Порту 3,15 грн. Проте, враховуючи те, що позивач у позові просив суд стягнути з відповідачів солідарно пеню у сумі 273,64 грн., та те, що в даному випадку у суду відсутні правові підстави для виходу за межі позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення суми пені з відповідачів у повному обсязі, за наступним розподілом: з Підприємства 270,49 грн. та з Порту у сумі 3,15 грн.

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, місцевим господарським судом вірно розраховано до стягнення з Підприємства 3% річних у сумі 21,85 грн. та інфляційні витрати у сумі 537,29 грн., а з Порту 3% річних у сумі 0,34 грн.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Порушенням зобов'язання відповідно до ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом приписів ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи місцевим господарським судом були встановлені всі фактичні обставини справи на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правомірна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 28.09.2015р. по справі №916/3004/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя В.М. Головей

Суддя Я.Ф. Савицький