КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 911/5162/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Чуракова Н.М. - дов. № 10 від 06.01.2015р.

відповідач: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_3 - договір про надання правової допомоги

№ 16/06-2015 від 16.06.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015р.

у справі № 911/5162/14 (суддя Лопатін А.В.)

за позовом Державного підприємства «Укртрансфармація»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 30 463, 80 грн.

В судовому засіданні 17.11.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Державне підприємство «Укртрансфармація» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 30 463, 80 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору зберігання від 18.04.2012р. № УФЦ/28/12 та договору на відшкодування експлуатаційних витрат від 01.10.2012р., а тому просив стягнути з відповідача 18 036, 80 грн. заборгованості, 6 364, 00 грн. пені за прострочення оплати та 6 063, 00 грн. пені за зберігання майна.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.02.2015р. у справі № 911/5162/14 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Державного підприємства «Укртрансфармація» 18 036, 80 грн. основного боргу, 6 063, 00 грн. пені (передбаченої п. 4.5. договору), 6 364, 00 грн. пені (передбаченої п. 4.5. договору) та 1 827, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, судом не надано належної оцінки договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. в частині чинності договору. Відповідач зазначає про порушення норм процесуального права, оскільки судом було розглянуто в одному провадженні спір, який виник між сторонами на підставі двох договорів.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 02.07.2015р. передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 02.09.2015р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, розгляд справи відкладався, останній раз на 17.11.2015р.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції 17.11.2015р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, однак направив свого представника, який підтримав вимоги апеляційної скарги відповідача, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.11.2015р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях до нього.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, але рішення підлягає частковому скасуванню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.04.2012р. між Державним підприємством «Укртрансфармація» (позивач, зберігач за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідач, поклажодавець за договором) укладено договір зберігання № УФЦ/28/12, відповідно до п. 1.1. якого поклажодавець зобов'язується передати майно на зберігання зберігачу, а зберігач зобов'язується зберігати майно, передане йому поклажодавцем, згідно додатку № 1 до договору та повернути це майно в цілості, згідно додатку № 3, на умовах передбачених цим договором.

Згідно п. 1.3. договору зберігання (в редакції додаткової угоди № 1 від 01.10.2012р.) передане майно зберігається за адресою: м. Київ, вул. Ташкентська, 60, заглиблений склад літ. «А», площею 94,4 кв. м. згідно план-схеми.

Пунктом 3.1. договору зберігання сторони погодили, що вартість послуг за договором визначається в залежності від кількості майна, яке зберігається, його вартості, площі приміщення в якому дане майно зберігається і фіксується в протоколі погодження договірної ціни (додаток № 2) та становить - 4 320, 00 грн., в т.ч. 358,33 грн. на місяць.

Додатковою угодою № 1 від 01.10.2012р. до договору зберігання №УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. п. 3.1. договору викладено в наступній редакції: «Вартість послуг за договором визначається в залежності від кількості майна, яке зберігається, його вартості, площі приміщення в якому дане майно зберігається і фіксується в протоколі погодження договірної ціни (додаток № 2) та становить - 2 150,00 грн., в т.ч. 358,33 грн. (ПДВ 20%) на місяць.»

Відповідно до п. 3.4. договору зберігання розрахунки по зберіганню проводяться шляхом передоплати за кожен місяць до 5-го числа поточного місяця.

Договір, згідно п. 5.1., набуває чинності з 18.04.2012р. і діє до 31.12.2012р. включно.

В подальшому, додатковими угодами № 1 від 01.10.2012р., № 2 від 28.12.2012р., № 3 від 01.07.2012р. та № 4 від 02.01.2014р. сторонами було продовжено строк договору до 30.06.2014р.

Вказаний договір та додаткові угоди до нього підписані представниками сторін та скріплені відтисками печаток.

Крім того, 01.10.2012р. між Державним підприємством «Укртрансфармація» (позивач, зберігач за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідач, поклажодавець за договором) укладено договір про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди, відповідно до п. 1.1. якого зберігач забезпечує обслуговування, експлуатацію будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (надалі - будівля), а поклажодавець бере участь у витратах зберігача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих зберігачу за цим договором.

Пунктом 2.2.2. вказаного договору сторони погодили, що поклажодавець зобов'язується не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату згідно акту розрахунку на рахунок зберігача, за експлуатаційні послуги будівлі (приміщення) відповідно до виставлених зберігачем рахунків.

Цей договір, згідно п. 5.1., вступає в дію з моменту підписання договору зберігання та діє до закінчення договору зберігання.

Даний договір підписаний представниками сторін та скріплений відтисками печаток.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що позивачем було прийнято на зберігання майно відповідача загальною вартістю 1 600 001,20 грн., що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печатками актом прийому-передачі майна на зберігання за адресою АДРЕСА_2, належним чином завірена копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 15).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. протягом 2012р. позивачем було надано відповідачеві послуги по зберіганню на загальну суму 27 828, 32 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000178 від 30.04.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № ОУ-0000244 від 31.05.2012р. на суму 1948, 32 грн., № ОУ-0000273 від 29.06.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № ОУ-0000312 від 31.07.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № ОУ-0000376 від 31.08.2012р. на суму 4320, 00 грн., № ОУ-0000443 від 28.09.2012р. на суму 2150, 00 грн., № ОУ-0000534 від 31.10.2012р. на суму 2 150, 00 грн., № ОУ-0000633 від 30.11.2012р. на суму 2 150, 00 грн. та № ОУ-0000750 від 31.12.2012р. на суму 2150, 00 грн., як підписані сторонами та скріплені їх печатками (належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи (а. с. 307-315).

На оплату наданих у 2012р. послуг зберігання позивачем було виставлено відповідачеві рахунки-фактури № СФ-0000163 від 18.04.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № СФ-0000231 від 15.05.2012р. на суму 6 268, 32 грн. (1 948, 32 грн. за травень 2012р. та 4 320,00 грн. за червень 2012р.), № СФ-0000360 від 23.07.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № СФ-0000434 від 06.08.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № СФ-0000502 від 18.09.2012р. на суму 2 150, 00 грн., № СФ-0000580 від 09.10.2012р. на суму 2 150, 00 грн., № СФ-0000676 від 08.11.2012р. на суму 2 150, 00 грн. та № СФ-0000818 від 31.12.2012р. на суму 2 150, 00 грн. (належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 165, 167-169, 171, 173, 177, 179).

Крім того, згідно договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р. позивачем було виставлено відповідачеві рахунки-фактури № СФ-0796 від 27.12.2012р. на суму 836, 56 грн. та № СФ-0735 від 30.11.2012р. на суму 870, 64 грн. ( а. с. 165, 166) на відшкодування експлуатаційних витрат в загальному розмірі 1 707, 20 грн.

Однак, в порушення умов укладених договорів Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 в 2012р. за послуги зберігання та відшкодування експлуатаційних витрат було сплачено лише 19 282, 00 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами № 98 від 18.04.2012р. на суму 4 320, 00 грн., № 132 від 22.05.2012р. на суму 4320, 00 грн., № 193 від 05.07.2012р. на суму 1 948, 32 грн., № 263 від 05.09.2012р. на суму 4 320, 00 грн. та № 273 від 06.09.2012р. на суму 4 320, 00 грн. (а. с. 170, 172, 174, 176, 178).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за надані в 2012р. послуги зберігання та відшкодування експлуатаційних витрат складає 10 307, 52 грн.

Судом встановлено, що на виконання умов договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. в 2013р. позивачем було надано відповідачеві послуги по зберіганню на загальну суму 25 800, 00 грн., що підтверджується актами надання послуг № 22 від 31.01.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 111 від 28.02.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 228 від 31.03.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 318 від 30.04.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 393 від 31.05.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 456 від 30.06.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 591 від 31.07.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 638 від 31.08.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 784 від 30.09.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 892 від 31.10.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 945 від 30.11.2013р. на суму 2 150, 00 грн. та № 1088 від 31.12.2013р. (а. с. 285-286, 288-289, 291, 293, 296-297, 300-301, 303, 306), які підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Крім того, на виконання умов договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р. протягом 2013р. між сторонами було підписано та скріплено їх печатками акти надання послуг (відшкодування експлуатаційних витрат) № 64 від 31.01.2013р. на суму 154, 00 грн., № 217 від 01.03.2013р. на суму 300, 00 грн., № 331 від 30.04.2013р. на суму 350, 00 грн., № 425 від 31.05.2013р. на суму 150, 00 грн., № 457 від 30.06.2013р. на суму 206, 00 грн., № 640 від 31.07.2013р. на суму 244, 00 грн., № 714 від 31.08.2013р. на суму 378, 25 грн., № 754 від 30.09.2013р. на суму 288, 00 грн., № 852 від 31.10.2013р. на суму 393, 00 грн., № 1017 від 30.11.2013р. на суму 196, 00 грн. та № 1068 від 31.12.2013р. на суму 180, 00 грн. (а. с. 284, 287, 290, 292, 294-295, 298-299, 302, 304, 305) на загальну суму 2 839, 25 грн.

При цьому, ФОП ОСОБА_4 в 2013р. згідно прибуткових касових ордерів № 6 від 11.01.2013р. на суму 4600, 00 грн., № 1 від 20.06.2013р. на суму 6 450, 00 грн., № 193 від 09.08.2013р. на суму 8 000, 00 грн., № 206 від 30.09.2013р. на суму 2 150, 00 грн., № 207 від 30.09.2013р. на суму 2 150, 00 грн. та № 311 від 25.11.2013р. (а. с. 158-163) було сплачено лише 25 500, 00 грн., у зв'язку з чим його заборгованість перед позивачем за 2013р. складає 3 139, 25 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що на виконання умов договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. протягом січня - червня 2014р. (до закінчення терміну його дії) позивачем було надано відповідачеві послуги по зберіганню на загальну суму 12 900, 00 грн., що підтверджується актами надання послуг № 31 від 31.01.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 123 від 28.02.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 199 від 31.03.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 266 від 30.04.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 369 від 31.05.2014р. на суму 2 150, 00 грн. та № 437 від 30.06.2014р. на суму 2 150, 00 грн. (а. с. 273-274, 276, 279, 281, 283), які підписані сторонами та скріплені їх печатками.

На виконання умов договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р. в період січень-червень 2014р. між сторонами було підписано та скріплено їх печатками акти надання послуг (відшкодування експлуатаційних витрат) № 15 від 31.01.2014р. на суму 300, 00 грн., № 124 від 28.02.2014р. на суму 300, 00 грн., № 200 від 31.03.2014р. на суму 150, 00 грн., № 265 від 30.04.2014р. на суму 150, 00 грн., № 268 від 31.05.2014р. на суму 190, 00 грн. та № 436 від 30.06.2014р. на сум 163 грн. (а. с. 272, 275, 277-278, 280, 282) на загальну суму 1 253, 00 грн.

Як встановлено судом, строк дії договору зберігання згідно додаткової угоди № 4 від 02.01.2014р. закінчився 30.06.2014р., однак відповідач своє майно забрав лише 20.11.2014р., про що було складено відповідний акт вивезення майна від 20.11.2014р. (а. с. 90), який підписано представниками ТОВ «Укртрансфармація» (позивач) та представником ТОВ «ФСК» (незацікавлена особа). ФОП ОСОБА_4 від підписання вказаного акту відмовився.

Оскільки, після закінчення строку дії договору зберігання (після 30.06.2014р.) відповідач передане на зберігання майно не забирав, позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури № 529 від 01.07.2014р. на суму 2 450, 00 грн., № 459 від 30.06.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 680 від 01.09.2014р. на суму 2 388, 00 грн., № 828 від 01.10.2014р. на суму 2 571, 35 грн. та № 891 від 31.10.2014р. на суму 134, грн.

При цьому, до вказаних рахунків позивачем включено відшкодування експлуатаційних витрат, однак згідно п. 5.1. договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р., останній діє до закінчення договору зберігання, а тому виставлення позивачем відповідачеві рахунків на відшкодування експлуатаційних витрат після закінчення строку дії договору зберігання (30.06.2014р.) є неправомірним.

Таким чином, після закінчення строку дії договору зберігання (з огляду на положення п. 4.5. договору № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. щодо оплати вартості послуг зберігання понад термін дії договору) правомірним є лише виставлення позивачем відповідачеві рахунків-фактур на оплату послуг зберігання, а саме № 529 від 01.07.2014р. на суму 2 450, 00 грн., № 459 від 30.06.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 680 від 01.09.2014р. на суму 2 388, 00 грн., № 828 від 01.10.2014р. на суму 2 571, 35 грн., відповідно до яких за надані послуги зберігання після закінчення строку дії договору зберігання відповідач повинен сплатити позивачеві 8 600, 00грн. (4 місяці х 2 150, 00 грн. плата за один місяць).

З огляду на вказані розрахунки, за надані в 2014р. послуги зберігання та відшкодування експлуатаційних витрат відповідач повинен був сплатити позивачеві 22 753, 00 грн.

Однак, в 2014р. ФОП ОСОБА_4 сплатив позивачеві лише 19 350, 00 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами № 15 від 22.01.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 81 від 20.03.2014р. на суму 6 450, 00 грн., № 103 від 02.04.2014р. на сум 2 150, 00 грн., № 143 від 21.05.2014р. на суму 2 150, 00 грн., № 2 від 21.07.2014р. на суму 2 150, 00 грн. (по рахунку-фактурі № 529), № 1 від 21.07.2014р. на суму 2 150, 00 грн. (по рахунку-фактурі № 459) та № 11 від 04.09.2014р. на суму 2 150, 00 грн. (за серпень 2014р.), належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 91, 93, 95, 97-100).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за 2014р. складає 3 403, 00 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості згідно договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. та договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р., підлягають задоволенню в розмірі 16 849, 77 грн. (10 307, 52 грн. заборгованість за 2012р. + 3 139, 25 грн. заборгованість за 2013р. + 3 403, 00 грн. заборгованість за 2014р.), відповідно в іншій частині вимог про стягнення 1 457, 03 грн. заборгованості (18 306, 80 грн. - 16 849, 77 грн.) слід відмовити.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов в частині стягнення основного боргу, не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи усієї первинної документації, яка б підтверджувала надання послуг зберігання та відшкодування експлуатаційних витрат за 2012р., 2013р. та 2014р. та здійснення відповідачем оплат у відповідний період, у зв'язку з чим дійшов хибного висновку про повне задоволення позову в цій частині, а не в розмірі 16 849, 77 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, наданими позивачем суду апеляційної інстанції в підтвердження початкового сальдо в розмірі 13 446, 45 грн. станом на 01.01.2014р. , зазначеного в акті звірки взаєморозрахунків між сторонами, підписаному уповноваженими особами (а. с. 27-29).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що за математичними підрахунками за наявними первинними документами початкове сальдо на 01.01.2014р. складає 13 446, 77 грн., а не 13 446, 45 грн., оскільки при підрахунку позивачем замість суми 1 948, 32 грн. за 2012р. враховано суму 1 948, 00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами договору зберігання та відшкодування експлуатаційних витрат, передання майна на зберігання, часткова оплата послуг зберігання та експлуатаційних витрат, та наявність заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 16 849, 77 грн., розмір якої відповідачем не спростований.

У зв'язку з тим, що відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання з оплати наданих послуг зберігання, позивачем на підставі п. 4.3. договору зберігання заявлено вимоги про стягнення 6 364, 00 грн. пені, нарахованої за період з 01.07.2014р. по 25.11.2014р. на суму 2 150, 00 грн.

Відповідно до п. 4.3. договору зберігання при порушенні поклажодавцем строків оплати, передбачених п. 3.1. договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню у розмірі 2% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, вважає за необхідне зазначити наступне.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до п. п. 1, 3 якого розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, яким би способом не визначався в договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний (якщо він встановлений).

З огляду на викладене, враховуючи встановлення Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» граничного розміру відповідальності за прострочення платежу у вигляді пені (розмір якої не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня), за прострочку платежу за договором може бути стягнута лише сума пені, яка не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи умови договору зберігання та норми чинного законодавства, колегія суддів здійснивши розрахунок пені за заявлений позивачем період з 01.07.2014р. по 25.11.2014р. на суму 2 150, 00 грн., за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені згідно п. 4.3. договору зберігання підлягають задоволенню в розмірі 214, 59 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення 6 149, 41 грн. пені (6 364, 00 грн. - 214, 59 грн.) слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 6 063, 00 грн. згідно п. 4.5. договору зберігання колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 4.5. договору зберігання при знаходженні майна поклажодавця у зберігача понад термін передбачений в п. 5.1. договору, поклажодавець сплачує зберігачу вартість послуг зберігання понад термін, а також пеню у розмірі 2% від суми вартості послуг по зберіганню.

Відповідно до ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а в даній справі стягнення пені по п. 4.5. договору за кожен день знаходження майна у зберігача понад термін, передбачений договором, не є простроченням грошового зобов'язання та суперечить правовій природі пені.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 063, 00 грн. пені, розрахованої згідно п. 4.5. договору зберігання, за порушення негрошового зобов'язання є необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про порушення судом норм процесуального права, оскільки розглянуто в одному провадженні спір, який виник між сторонами на підставі двох різних договорів, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Відповідно до п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011р. (зі змінами та доповненнями) позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що підставою позову є неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договору зберігання № УФЦ/28/12 від 18.04.2012р. та договору про відшкодування експлуатаційних витрат не передбачених договором оренди від 01.10.2012р., які пов'язані між собою, а тому місцевий господарський суд правомірно розглянув вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вказаними договорами в одній справі.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За обставин викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, але рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015р. у справі № 910/5162/14 підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених вище, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 023, 30 грн. судового збору за подання позовної заяви пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015р. у справі № 911/5162/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015р. у справі № 911/5162/14 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (08321, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Державного підприємства «Укртрансфармація» (02121, м. Київ, вул. Ташкентська, буд. 60, ) 16 849, 77 грн. заборгованості, 214, 59 грн. пені та 1 023, 30 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині позову відмовити.».

3. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ.

4. Матеріали справи № 911/5162/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала