ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 рокуСправа № 912/3401/15
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді С. Б. Колодій розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/3401/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

до Фермерського господарства "Юхновець", м. Кіровоград

про стягнення 6 446 712,33 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - участі не брали.

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовом до фермерського господарства "Юхновець" про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 6 446 712,33 грн., з яких: 6 000 000,00 грн. основна заборгованість, 138 000,00 грн. пеня, 290 958,91 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами, 17 753,42 грн. 3% річних, з покладенням на відповідача судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення умов Договору та чинного законодавства України не виконав свої зобов'язання перед позивачем по поставці товару, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з відповідача сплачену публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" попередню оплату, пеню, 3 % річних та проценти за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду від 04.09.2015 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду.

10.11.2015 р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов на інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважних представників сторін за наявними в ній матеріалами, оскільки судом було належним чином виконано вимоги частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України щодо направлення копії ухвали суду від 10.11.2015 р. на адресу відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення повноважного представника позивача в судовому засіданні 10.11.2015 р., господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

25.09.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - Покупець) та фермерським господарством "Юхновець" (далі - Продавець) було укладено договір поставки № КИВ135Я-С (далі - Договір), відповідно до умов якого, відповідач зобов'язався передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного Договору (а.с. 12-15).

Згідно пунктом 3.3 Договору кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно Договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невід"ємними частинами цього Договору.

Відповідно до пункту 4.2 Договору датою поставки товару вважається дата відмітки складу покупця в документах, що супроводжують товар, про прийняття товару на складі Покупця.

Пунктом 5.1 сторони передбачили, що оплата товару, що поставляється за даним Договором здійснюється шляхом 90% попередньої оплати орієнтовної вартості товару.

Договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30.06.2015 року, а в частині розрахунків та поставки товару - до повного виконання сторонами своїх зобов"язань (п. 11.1 Договору).

Господарським судом встановлено, що підставою позову є виконання відповідачем зобов"язання щодо поставки товару.

Як вбачається з Договору строк поставки товару не визначено договором, проте пунктом 3.3. Договору сторони передбачили, що кількість, строк та місце поставки товару, ціна та загальна вартість товару визначається в специфікаціях до цього Договору.

Матеріали справи не містять специфікацій до даного Договору, на вимогу суду щодо надання специфікацій до договору поставки від 25.09.2014 р. № КИВ135Я-С сторони специфікації не надали, в той же час в судовому засіданні представник позивача зазначав про оформлення специфікацій, які на час судового засідання не знайдені.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що відповідно до пункту 11.1. Договору строк дії договору до 30.06.2015 р., отже і товар мав бути поставлений до 30.06.2015 року.

На виконання умов вищезазначеного Договору поставки, покупцем було перераховано відповідачу передоплату на загальну суму 6 000 000,00 грн., що підтверджують платіжні доручення № 22000 від 07.10.2014 р. на суму 2 000 000,00 грн., № 22055 від 07.10.2014 р. на суму 4 000 000,00 грн. (а.с. 16-17).

Позивач посилається на те, що публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на виконання умов Договору було сплачено відповідачу попередню оплату в розмірі 6 000 000,00 грн., про що свідчать платіжні доручення № 22000 від 07.10.2014 р. на суму 2 000 000,00 грн., № 22055 від 07.10.2014 р. на суму 4 000 000,00 грн., належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи. В порушення умов договору відповідач товар позивачу не передав.

23.07.2015 р. позивач на адресу відповідача надіслав претензію, в якій просив останнього повернути попередню оплату в розмірі 6 000 000, 00 грн.

Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення (а.с. 18-19).

Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 6 000 000, 00 грн. за договором поставки № КИВ135К-С від 25.09.2014 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю виходячи із наступних мотивів.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Позивач в позові зазначив, що відповідно до п. 11.1 Договору строк дії договору до 30.06.2015 року, отже і товар мав бути поставлений до 30.06.2015 року.

Станом на час розгляду справи доказів поставки товару або повернення передплати від представників сторін не надійшло.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача попередньої плати у сумі 6 000 000,00 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі.

Стосовно позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення в сумі 138 000,00 грн. за період з 01.07.2015 року по 23.07.2015 р. господарський суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з чатини 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, оскільки обов'язок відповідача щодо поставки товару не є грошовим зобов'язанням, а та обставина, що за порушення строку поставки товару за договором постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення поставки, не перетворює визначену договором пеню у пеню за порушення грошового зобов'язання, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Крім того, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частини 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Таким чином суд розцінює заявлену до стягненню пеню як штраф за непоставку товару, який після перерахунку проведеного судом, відповідно до вимог чинного законодавства, складає 6 000,00 грн. (6 000 000,00 грн. х 0,01%= 6 000,00 грн.).

В частині стягнення 290 958,91 грн. процентів за користування чужими коштами, суд виходив із наступного.

Так, статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України) (п. 6.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування відповідальності за порушення грошових зобов'язань").

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України) (п. 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування відповідальності за порушення грошових зобов'язань").

Однак, укладеним між сторонами у справі договором поставки розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не визначений.

Разом з тим, посилання позивача на застосування до правовідносин сторін норми частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, якою визначений розмір процентів, якщо він не встановлений договором, який визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, є хибними, оскільки вказана стаття Цивільного кодексу України в главі 71 Цивільного кодексу України, яка має назву "Позика. Кредит. Банківський вклад" та регулює питання нарахування процентів за договором позики. Втім, оскільки фактично між сторонами виникли відносини з приводу поставки продукції, що врегульовано главою 54 Цивільного кодексу України "Купівлі-Продаж" тому відсутні підстави для застосування до спірних відносин сторін стаття 1048 ЦК України.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 290 958,91 грн. слід відмовити як безпідставно заявлених.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 17 753,42 грн. за період з 24.07.2015 року по 28.08.2015 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року "Аналіз практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві" роз'яснив, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

За Договором у відповідача виникло зобов'язання поставити товар, тобто негрошове зобов'язання, в свою чергу повернення попередньої оплати також не є грошовим зобов'язанням, а є правовим наслідком порушення умов Договору.

Отже, оскільки зобов'язання відповідача не є грошовим зобов'язанням і за його невиконання не можуть бути застосовані положення статті 625 Цивільного кодексу України, то вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 17 753,42 грн. є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог який складає 6 000 000,00 грн. основний борг та 6 000,00 грн. штраф.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фермерського господарства "Юхновець" (25030, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 36588047) на користь публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ідентифікаційний код 37243279) - заборгованість у розмірі 6 006 000,00 грн., з яких: 6 000 000,000 грн. основний борг, 6 000,00 грн. штрафу та 68 084,08 грн. судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя С. Б. Колодій