КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Справа№ 910/9333/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Деркач Т.Г. ( за довіреністю №67/16 від 25.06.2015 року);

від відповідача: Бережок С.І. (довіреність №14-96 від 18.04.2014)

розглянувши апеляційну скаргу дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015

у справі №910/9333/13 (суддя: Стасюк С.В.)

за позовом дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про спонукання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання укладеним договору між Дочірньою компанією "Газ України " Національної акціонерної компанії " Нафтогаз України " та Національною акціонерною компанією " Нафтогаз України " про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за договором №06/09-8 від 23.01.2009 р. в сумі 20 437 752,98 грн. грн. на умовах, викладених в проекті договору Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.05.2015р. у позові Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив що Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" діяв до 30.06.2012 р., вказаний строк є присічним, поновленню не підлягає, а позивач звернувся до суду з позовом лише у травні 2013 року.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги ДК "Газ України" задовольнити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права ст.ст. 11, 13, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 179 ГК України та процесуального права ст.ст. 33, 34, 84 ГПК України, що є підставою для його скасування. Зазначив також, що ДК «Газ України» неодноразово направляв проекти договорів, проте, відповідач фактично відмовився від розгляду та підписання договорів, чим порушив право позивача на реструктуризацію заборгованості, передбачене законом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та призначено справу до розгляду.

У подальшому розгляд справи декілька разів відкладався.

У судовому засіданні 17.11.2015 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.01.2009р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Нафтогазмережі" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" правонаступником якої є Дочірня компанія "Газ України " Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір № 06/09-8 поставки природного газу (а.с. 17-21), за умовами якого постачальник передає покупцеві у 2009 році у власність імпортований природний газ для потреб бюджетних установ та організацій, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. вказаного договору, постачальник передає покупцеві у 2009 році природний газ в обсязі до 1 050 млн. куб. м.

Відповідно до п. 4.1. договору, ціна за 1000 куб. м. газу у січні 2009 року становить 1 600,00 грн., крім того, ПДВ - 20 % - 320,00 грн., ціна газу разом з ПДВ - 1 920,00 грн.

Згідно п. 5.1. договору, розрахунки за газ з урахуванням вартості його транспортування, покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягу газу з урахуванням вартості його транспортування, що постачається у поточному місяці. Остаточні розрахунки проводяться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Позивач зазначає, що станом на 30.04.2012 р. заборгованість позивача перед відповідачем згідно договору складає 20 437 752,98 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу (а.с. 22-37 ).

На виконання Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" листом № 31/15-3563 від 28.05.2012 р. (а.с.39-40) позивачем направлено на адресу відповідача підписані з боку позивача проекти договорів реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, проте, відповіді від відповідача позивачем не отримано.

У подальшому листами № 31/26-4037 від 26.06.2012 р., № 31/26-4567 від 31.07.2012 р., № 31/26-5449 від 13.09.2012 р. (а.с. 38) позивачем повторно направлено на адресу відповідача проекти договору про реструктуризацію заборгованості, проте, відповіді від відповідача позивачем не отримано.

Звертаючись з позовними вимогами, скаржник вважає, що відповідач відмовився від розгляду та підписання вказаного договору, чим порушив право позивача на реструктуризацію заборгованості.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, прийшов до висновку про те, що Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію ", на який посилається позивач в обґрунтування права на укладення договору про реструктуризацію боргу втратив чинність 30.06.2012 р., вказаний строк є присічним, поновленню не підлягає, а позивач звернувся до суду лише у травні 2013 року, тобто, з пропуском вказаного строку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

04.06.2011 р. набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" від 12.05.2011 р., згідно зі статтею 1 якого дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Отже, зважаючи на суб'єктний склад, характер правовідносин та наявність відповідних умов для застосування механізму врегулювання питань щодо заборгованості за спожитий природний газ, дія цього Закону поширюється на сторін у справі.

Згідно п. 1 ст. 3 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", Закон набирає чинності з дня його опублікування та діє до 30 червня 2012 року.

Таким чином, Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" діяв до 30.06.2012 р., вказаний строк є присічним, поновленню не підлягає, а позивач звернувся до суду з позовом лише у травні 2013 року, тобто, з пропуском вказаного строку.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїх постановах від 09.07.2014 р. по справі № 922/660/13-г та від 10.11.2015 року у справі № 910/9352/13.

Вищезазначеним Законом передбачено право сторін на реструктуризацію заборгованості за природний газ, проте, вказаним Законом не передбачено обов'язкове зобов'язання сторін на укладення договору.

Порядок та виконання вимог статті 2 Закону не визначено також і в прийнятій на виконання вказаного Закону постанові Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію".

Крім цього, згідно приписів статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у встановлених договором або актом цивільного законодавства межах, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Аналогічний припис взаємної згоди контрагентів на реструктуризацію заборгованості містять й приписи ст. 10 Закону України "Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Доводи позивача про наявність прямої вказівки закону на обов'язкове укладення договору реструктуризації заборгованості суд апеляційної інстанції оцінює критично, адже згідно п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" реструктуризація здійснюється відповідно до чинного законодавства та не містить приписів щодо обов'язковості, а свідчить про наявність права, реалізація якого можлива за наявності взаємної згоди.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі № 910/9333/13, отже, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі № 910/9333/13 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі № 910/9333/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9333/13 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко