ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р.Справа № 922/5383/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Споживчого товариства "Вільшанське", смт.Вільшани Харківської області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків
про витребування майна з незаконного користування та стягнення 96111,81 гривень
за участю представників:

позивача - Древаля М.П. (директор),

Шкодіна Я.В. (свідоцтво №1674 від 11.02.2009 року);

відповідача - ОСОБА_4 (дов. б/н від 30.09.2015 року),

ОСОБА_5 (дов. б/н від 30.09.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

18.09.2015 р. позивач, Споживче товариство "Вільшанське", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача), про витребування майна з незаконного користування та стягнення 91071,00 гривень упущеної вигоди, 593,90 гривень земельного податку, 4446,91 гривень податку на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує припиненням дії договору оренди №1/06-10 від 28.06.2010 р., у зв'язку зі смертю орендаря - ФОП ОСОБА_6. Крім того, просить суд судові витрати, які складаються з 10000,00 гривень послуг адвоката та 3700,00 гривень судового збору, покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.09.2015 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 07.10.2015 року.

У судовому засіданні 07.10.2015 р. було оголошено перерву до 03.11.2015 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.11.2015 р. було відкладено розгляд справи на 17.11.2015 р.

Представник відповідача 05.10.2015 р. надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№39892), в якому просив суд у позові відмовити. В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів, що ФОП ОСОБА_1 безпідставно користується майном, що належить на праві власності СТ "Вільшанське". Представник відповідача зазначає, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних цивільно-правових та господарсько-правових договорів чи угод, приміщення, що вказані позивачем у позовній заяві не перебувають у нього, а ні в користуванні, а ні у володінні, тому претензії позивача до відповідача є безпідставними.

Представник позивача 06.10.2015 р. надав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках та майно відповідача.

16.11.2015 р. позивач надав до суду документи для долучення до справи за супровідним листом (вх.№460820).

Представники позивача 17.11.2015 р. надали клопотання (вх.№46338) про витребування документів та про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Суд дослідив та долучив всі надані сторонами документи до матеріалів справи.

Представники позивача у судовому засіданні 17.11.2015 р. надані клопотання підтримували, просили суд витребувати відповідні докази. Також, підтримали заяву про забезпечення позову та просили суд її задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні 17.11.2015 р. проти витребування доказів, відкладення розгляду справи заперечували, також проти заяви щодо забезпечення позову заперечували.

Клопотання про витребування доказів судом залишається без задоволення з таких підстав. Згідно положень ст. 38 ГПК України сторона, прокурор, які порушують клопотання перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити: який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази.

Відповідно цьому, з урахуванням матеріалів справи, а також висловлених в судовому засіданні думок сторін, суд відхиляє клопотання позивача про витребування доказів, як необґрунтоване, оскільки витребувані документи вже є в матеріалах справи.

Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів суд виходить з наступного. Згідно з ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відповідно до ч.3 ст.69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Позивачем не доведено необхідність продовження строку розгляду спору.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів справи достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи відкладався, було оголошено перерву для надання можливості ознайомитись із відзивом на позов, із матеріалами справи, надати нові докази тощо). Проте, нових доказів позивачем не надано та про можливість їх надання в майбутньому в клопотанні позивача про відкладення справи не зазначено.

Розглянувши клопотання позивача про забезпечення позову, суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони або із своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст. 67 ГПК України, позов забезпечується зокрема накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду. Втім, не виключається можливість вжиття заходів до забезпечення позову й після порушення провадження у справі.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову": п.1 Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Ретельно дослідивши підстави, викладені в заяві в обґрунтування забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що заява позивача не обґрунтована належними доказами та позивачем не доведено, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Тому, в задоволенні заяви суд відмовляє.

Представники позивача у судовому засіданні 17.11.2015 р. позовні вимоги підтримували та просили позов задовольнити повністю.

Представники відповідача у судовому засіданні 17.11.2015 р. проти позову заперечували, з підстав, зазначених у відзиві, та просили в його задоволенні відмовити, та зазначили, що між позивачем та відповідачем будь яких договірних відносин не існує, тому вважають позовні вимоги безпідставними.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

СТ "Вільшанське" (далі по тексту - позивач) згідно витягу про державну реєстрацію прав КП "Бюро технічної інвентаризації Дергачівської райради" №33498661 від 16.03.2012р. (с.с.20) є власником комплексу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, Харківська область, смт.Вільшани, АДРЕСА_2, та згідно свідоцтва про право власності від 28.02.2012р.

28.06.2010 р. між позивачем (орендодавець) та ФОП ОСОБА_6 (орендар) був укладений договір оренди №1/06-10 магазину, загальною площею 468,8 кв.м., який розташований у Харківській області, смт.Вільшани, АДРЕСА_3 (центр).

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане приміщення, загальною площею 486,8 кв.м. було передано орендарю у тимчасове платне користування, про що складено акт прийому - передачі від 01.08.2010р.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 22.09.2014р. серія НОМЕР_2, орендар ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

17.03.2015р. до позивача звернувся відповідач із заявою за вих.№3, в якій повідомив про вступ до спадщини від ОСОБА_6 та про намір укладання додаткової угоди до договору оренди №1/06-10 від 28.06.2010р. та подальшого співробітництва.

Позивач на вказану заяву відповідача не відреагував, та направляв неодноразово на адресу відповідача листи із проханням повернути орендоване приміщення, про що свідчать матеріали справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметом спору у даній справі є витребування з незаконного володіння відповідача нежитлового приміщення, яке належить позивачу на праві власності; зобов'язання відповідача повернути дане нежитлове приміщення, а також обов'язок відповідача відшкодувати позивачу доходи від безпідставно набутого майна у розмірі 91071,00 грн., витрати по сплаті земельного податку у розмірі 593,90 грн., витрати по сплаті податку на нерухоме майно за нежитлове приміщення у розмірі 4446,91 грн.

Нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Харківська область, смт.Вільшани, АДРЕСА_3 (центр) та належить позивачу на праві власності знаходилось у використанні орендаря - ФОП ОСОБА_6 відповідно до умов договору оренди №1/06-10 від 28.06.2010р.

Орендар за зазначеним договором ФОП ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб та ФОП підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_6 (код НОМЕР_1, дата запису: 30.09.2014; номер запису: 3060154; стан суб'єкта: припинено) є такою, що припинена (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем ФОП ОСОБА_6 після її смерті.

Судом встановлено, що умовами договору оренди №1/06-10 від 28.06.2010р. не передбачено переходу права орендаря після його смерті чи припинення підприємницької діяльності до спадкоємця-відповідача, ніякі додаткові угоди після смерті ОСОБА_6 до спірного договору оренди не вносились, ніяких договірних правовідносин на спірне майно не виникало, відповідач звертався до позивача з листом про укладання додаткової угоди, проте позивач йому не відповів, договору оренди спірних приміщень з відповідачем до цього часу не укладено. Тому, з цього часу позивач має право безперешкодно користуватись нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Харківській області, смт.Вільшани, АДРЕСА_3 (центр), загальною площею 486,80 кв.м. та належить йому на праві власності.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно з ст.509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч.1 ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Частиною 6 зазначеної статті Закону передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Частиною 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно - правових правовідносин, статус спадкоємця орендаря ОСОБА_7 не підтверджує переходу зобов'язань орендаря за договором оренди №1/06-10 від 28.06.10р., а може бути підставою для укладання цивільно - правових угод в майбутньому.

Судом встановлено, що Споживче товариство "Вільшанське" (код 01769197) як власник комплексу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, смт.Вільшани, АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 володіє всіма притаманними праву власності правами, такими як право володіння, право користування та право розпорядження на сдане в оренду ФОП ОСОБА_6 за договором оренди №1/06-10 від 28.06.10р. приміщення по АДРЕСА_1, літ "Г-1" (центр), Харківська обл., Дергачівський р-н, смт.Вільшани, загальною площею 486,80 кв.м., що знаходиться в межах цього комплексу (ринку).

Згідно з ст.1212 ЦК України, є загальні положення про зобов'язання, у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а саме такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.1 ст.1212 ЦК України).

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зазначені положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Суд вважає, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна відповідно до ст.1212 - ст.1214 ЦК України є окремий по відношенню до договірних вид зобов'язань, які виникають з самостійної правової підстави.

Так, в силу ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд зазначає, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків, слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Між тим, позивачем не доведено, наявності у діях відповідача всіх необхідних елементів складу правопорушення. Зокрема, чи є поведінка відповідача протиправною. Статус спадкоємця (відповідача) орендаря ОСОБА_7 не є підставою для стягнення з відповідача доходів від безпідставно набутого майна та по сплаті земельного податку та витрат по сплаті податку на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 33 ГПК України передбачено обов'язок доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищенаведене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, а отже позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.ст.44, 49 ГПК України. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на оплату послуг адвоката у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 202, 509, 526, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.11.2015 р.

Суддя К.В. Аріт