РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015Справа №910/26607/14

за позовом заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт", м. Київ

про стягнення 76 423, 88 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від прокуратури: Стригун М.А. (довіреність № служб.посв.№034225 від 06.07.15),

від позивача: Марченко І.І. (довіреність № 220/314/д від 18.05.15),

від відповідача: Шендріков Д.О. (довіреність № Д-059/2014 від 28.02.14, Рябченко В.О. (довіреність № Д-062/2014 від 28.02.14),

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду міста Києва звернувся Заступник Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у військовій сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення „Укрспецекспорт" про стягнення з відповідача на користь позивача 76 423 грн. 88 коп., що включає: 3% річних у розмірі 64 155 грн. 21 коп. та інфляційні нарахування у розмірі 12 268 грн. 67 коп.

Рішенням від 19.02.2015 господарський суд міста Києва у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2015 вказане рішення скасовано, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача 64 155,21 грн. - 3% річних та 12 037,23 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено.

22.09.2015 Вищим господарським судом України ухвалено постанову, якою скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2015 у справі № 910/26607/14. Справу № 910/26607/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою суду від 30.09.2015 прийнято до свого провадження справу №910/26607/14 суддею Поляковою К.В. та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.10.2015 року.

У судовому засіданні 22.10.2015 судом оголошено перерву до 12.11.2015 року.

Під час судового засідання 12.11.2015 представник прокуратури та позивач просили позовні вимог задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позові та письмових поясненнях.

У свою чергу представники відповідача під час судового засідання заперечували проти заявлених позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені та долучені до справи у письмовому вигляді.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2008 Міністерством оборони України (комітент) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення „Укрспецекспорт" (комісіонер) укладено договір комісії № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08, відповідно до умов якого комітент доручив комісіонеру, а комісіонер взяв на себе зобов'язання за комісійну плату від свого імені укласти та виконати на умовах, що не суперечить цього договору, в інтересах комітента та за рахунок останнього, контракт з покупцем для реалізації на зовнішньому ринку на умовах FCA ДП МОУ „Конотопський АРЗ" (м.Конотоп), відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати „Інкотермс" в редакції 2000 року виробів (далі - спецвироби) згідно із специфікацією спецвиробів, які передаються комітентом комісіонеру для реалізації Покупцю (додаток № 1 до цього договору, який є невід'ємною його частиною).

Відповідно до п. 2.1 договору №225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 номенклатура, кількість та категорія спецвиробів, що передаються для реалізації за цим договором, повинні відповідати специфікації спецвиробів, які передаються комітентом комісіонеру для реалізації покупцю.

У додатку №1 (специфікація) визначено найменування спецвиробів, рік виготовлення, місце зберігання, залишкову вартість та сплановану ціну реалізації Специвробів, а саме:

- вертоліт Мі-24Р № 098 без двигунів, 1983 року виготовлення, ДП МОУ "Конотопський АРЗ" (м. Конотоп), залишкова вартість специвробів 809 898 грн. 45 коп.;

- авіадвигун ТВ3-117В № 119, 1982 року виготовлення ДП МОУ „Конотопський АРЗ" (м. Конотоп), залишкова вартість спецвиробів 26 154 грн.;

- авіадвигун ТВ3-117В № 480, 1983 року виготовлення ДП МОУ „Конотопський АРЗ" (м. Конотоп), залишкова вартість специвробів 26 154 грн.

Спецвироби, що передаються за даним договором, зберігають статус державного майна та належать до сфери управління комітента до здійснення комісіонером поставки за визначеними в п. 1.1 цього договору умовами і підписання між Комісіонером та Покупцем відповідного акту прийому-передачі спецвиробів.

Момент переходу права власності на спецвироби до покупця не може бути визначено раніше перерахування Покупцем всього платежу за спецвироби на рахунок комісіонера (п.3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 визначено, що загальна сума даного договору, за яким комітентом передає для реалізації комісіонеру спецвироби, підтверджується додатком до договору, встановлюється сторонами у розмірі 862 206 грн. 45 коп., що еквівалентно 148 656,28 дол. США і включає залишкову вартість спецвиробів (мінімальну вартість на умовах „франко-склад" згідно з відомістю визначення залишкової вартості військового майна (додаток №5 до цього договору).

У п. 5.1 договору від 14.11.2008 року № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 визначено, що за виконання доручення за цим договором комісіонер з коштів, що перераховані покупцем, отримує комісійну плату в гривнях за курсом продажу валютних надходжень на міжбанківському валютному ринку України згідно із пунктом 1.4 цього договору у розмірі 4,64% (у тому числі ПДВ) від загальної суми коштів, фактично отриманої комісіонером від покупця за реалізовані спецвироби за домовленістю сторін.

Моментом відрахування (нарахування) комісійної плати є дата перерахування комісіонером комітенту коштів, що належать останньому.

Згідно з п. 5.5 договору від 14.11.2008 року № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 кошти, які отримані комісіонером за реалізовані покупцю спецвироби, за виключенням комісійної плати та документально підтверджених сум, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю спецвиробів за даним договором (у розмірах, погоджених з комітентом) протягом п'яти банківських днів з дати зарахування коштів на рахунок комісіонера перераховуються у гривнях на реєстраційний рахунок комітента у Державному казначействі України, зазначений у розділі 16 цього договору, з обов'язковою позначкою в платіжному дорученні „Надходження від реалізації військового майна Збройних Сил України за договором".

Дату зарахування коштів на рахунок комісіонера, дату продажу валютних надходжень і курс, за яким здійснено їх продаж, комісіонер підтверджує відповідними довідками з банку.

У випадках, коли від покупця на рахунок комісіонера надходить попередня оплата за спецвироби, кошти, які підлягають перерахуванню на рахунок комітента, комісіонер перераховує протягом п'яти банківських днів з дати підписання акту прийому-передачі спецвиробів від комісіонера до покупця.

Відповідно до п. 12.1 договору від 14.11.2008 року № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.04.2009 року.

Додатковою угодою №1 від 29.04.2009 сторонами було викладено п. 12.1 в наступній редакції: „Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.12.2009 року.".

Додатковою угодою №2 від 11.04.2009 сторонами було викладено п. 12.1 в наступній редакції: „Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.06.2010 року.".

Додатковою угодою №3 від 13.06.2010 сторони домовились внести зміни в п. 12.1 договору, у редакції п. 1 додаткової угоди № 2, замінивши строк його дії до 31.12.2010 року.

Додатковою угодою №4 від 30.12.2010 сторонами було викладено п. 12.1 в наступній редакції: „Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.03.2011 року.".

Додатковою угодою №5 від 23.03.2011 сторонами було викладено п. 12.1 в наступній редакції: „Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.04.2011 року.".

Відповідач на виконання доручення Міністерства оборони України уклав зовнішньоекономічний контракт №USE-20.32-27-K/KE від 18.03.2009 на продажу спецвиробів Закритому акціонерному товариству „Aviavilta ir Cо" (Литовська Республіка) на умовах поставки FCA м. Конотоп, Державне підприємство „Конотопський авіаремонтний завод „Авіакон" згідно „Інкотермс 2000".

ЗАТ „Aviavilta ir Cо" перерахувало на рахунок відповідача кошти у сумі 162 035,35 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 289 803 грн. 79 коп. на ступним шляхом - 10.12.2010 року (50 000 дол. США), 22.12.2010 року (25 000 дол. США) та 28.12.2010 року (87 035 дол. США).

Листом від 19.01.2011 року № USE-20/1-650 відповідач проінформував позивача про надходження коштів від покупця.

15.03.2011 року відповідач та покупець підписали акт прийому-передачі спецвиробів, відповідно до змісту якого комісіонер передав, а покупець прийняв спецвироби, загальною вартістю 162 035,35 дол. США.

Згідно п. 5.5 договору № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 отримані грошові кошти мали бути перераховані відповідачем на користь позивача до 22.03.2011 року (5-й банківський день з дати підписання акту приймання передачі спецвиробів).

Натомість відповідач перерахував позивачу грошові кошти лише у грудні 2012 року - січні 2013 року, а саме платіжними дорученнями № 4497 від 17.12.2012 (1 220 489 грн. 82 коп.) та № 167 від 28.01.2013 року (6 377 грн. 07 коп.).

У зв'язку з чим прокурором заявлено до стягнення 64 155 грн. 21 коп. 3% річних за період з 23.03.2011 по 28.01.2013 та втрати від інфляції у розмірі 12 268 грн. 67 коп. за період з 23.03.2011 по 28.01.2013 року.

Відповідач проти заявлено позову заперечує стверджуючи, що 15.03.2011 року фактичної передачі майна не відбулося. Також відповідач зазначив, що 09.03.2011 року відносно голови правління підприємства Покупця Аудрюса Легетавічуса (громадянина Литовської Республіки) було порушено кримінальну справу № 50-5979; 30.03.2011 року слідчим в особливо важливих справах було винесено постанову про приєднання спірних спецвиробів в якості речових доказів до матеріалів кримінальної справи № 50-5979 та їх передачу на відповідальне зберігання директору Державного підприємства „Конотопський авіаремонтний завод „Авіакон"; 30.03.2011 року покупець надіслав відповідачу лист про те, що спецвироби йому поставлені не були та повідомив про те, що підпис його посадової особи на акті прийому-передачі спец виробів від 15.03.2011 року є недійсним. Відповідач зазначив, що 13.07.2012 року Генеральна прокуратура України листом № 14/1-240вих-12 повідомила Посольство Литовської Республіки в Україні про те, що рішення про порушення кримінальної справи № 50-5979 прийняті з порушенням законодавства України. Вказаним листом також повідомлено про те, що 09.07.2012 року було винесено постанову про закриття вказаної вище кримінальної справи проти голови правління підприємства. Другий акт приймання-передачі спецвиробів відповідач та покупець підписали 13.12.2012 року.

Також, 19.02.2015р. відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності при вирішенні спору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, наведені у постанові від 22.09.2015 та які зумовили скерування справи на новий розгляд, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором комісії, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст. 1011-1028 Цивільного кодексу України.

Нормами статті 1011 Цивільного кодексу України визначено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною 1 статті 1013 ЦК України визначено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Момент виникнення обов'язку відповідача перерахувати позивачу отримані до цього грошові кошти від покупця сторони по справі узгодили в п. 5.5 договору №225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 року.

Посилання відповідача на події, що стосувалися покупця, а не відповідача не звільняли останнього від обов'язків за договором № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 року.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідно до п. 5.5 договору № 225/4/123-08ЗР/USE-20/31-381-Д/К-08 від 14.11.2008 після повного перехування грошових коштів (28.12.2010) та після підписання акту приймання-передачі спецвиробів без зауважень (15.03.2010) у відповідача виник обов'язок перерахувати грошові кошти позивачу.

Перерахувавши такі кошти 17.12.2012 та 28.01.2013 відповідач прострочив виконання зобов'язання.

За присами частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Норми вказаної статті надають суду касаційної інстанції додаткове повноваження щодо надання вказівок у постанові, яка приймається за результатами касаційного перегляду справи. Таке повноваження реалізується касаційною інстанцією у випадку, якщо за результатами перегляду справи в касаційній інстанції суд скасовує рішення місцевого господарського суду чи апеляційного господарського суду та повертає справу для нового розгляду до суду першої чи апеляційної інстанції. Ці вказівки є обов'язковими під час нового розгляду для суду першої чи апеляційної інстанції, який розглядатиме справу. Під час нового розгляду місцевий господарський суд зобов'язаний діяти згідно з цими вказівками і не має права ухилитися від їх виконання.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Юртаєв проти України" (заява №11336/02) від 31.01.2006 вважає, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може розглядатися як такий, що забороняє судам нижчих інстанцій дотримуватися вказівок судів вищих інстанцій, особливо якщо такі вказівки даються в рамках звичайного апеляційного провадження.

Вказівки суду касаційної інстанції повинні розкривати порушення чи неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які призвели до прийняття неправильного рішення суду першої інстанції чи постанови апеляційної інстанції. Ці вказівки повинні бути викладені таким чином, аби місцевому господарському суду були зрозумілі помилки, допущені у попередньому розгляді справи по суті чи апеляційному перегляді.

Вищий господарський суд України, скеровуючи справу на новий розгляд, зазначив у постанові від 22.09.2015, що апеляційний господарський суд обґрунтовано скасував рішення господарського суду першої інстанції та дійшов правильного висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, проте залишив поза увагою клопотання відповідача від 19.02.2015 про застосування позовної давності, заявлене до винесення рішення у даній справі.

Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор в особі Міністерства оборони України просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні витрати, на підставі статті 625 ЦК України, у звязку із простроченням зобов'язання перерахувати грошові кошти.

За приписами статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно листа Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з рахунком цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

У силу приписів п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, суд здійснив перерахунок 3% річних та інфляційних втрат наступним чином:

Період простроченняРозмір заборгованості, грн.Розмір інфляційних втрат, грн.3% річних, грн.
23.03.2011-17.12.20121 226 866,8912 024,3564 133,21
18.12.2012-28.01.20136 377,0712,7522,01
Всього:12 037,1064 155,22
Отже, за перерахунком суду інфляційні витрати за спірний період дорівнюють 12 037,10 грн., а тому вимога про стягнення інфляційних витрат підлягає частковому задволенню.

Оскільки, розмір 3% річних становить 64 155 грн. 22 коп., а прокурором заявлено до стягнення меншу суму - 64 155 грн. 21 коп., то позов підлягає задоволенню у межах заявлених вимог щодо вимоги про стягнення 3% річних.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності від 19.02.2015, суд відзначає наступне.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК України, визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до стаття 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності, відповідач зазначає, що прокурором при зверненні із позовом до суду 13.11.2014 пропущено трирічний строк, який на думку відповідача сплив 04.08.2014 року. Такого висновку відповідач дійшов з огляду на нижченаведене.

Так, Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекспорт» зауважує, що 06.07.2011 за вх. № 7889 відповідач отримав від покупця претензію № 1- 2011 від 01.07.2011 за контрактом № ІІ8Е-20.32-27-К/КЕ-09 від 18.03.2009 про сплату пені та відшкодування збитків на суму 29 410,68 дол. США, нарахованих відповідачу у зв'язку з не здійсненою передачею спецвиробів у строк, встановлений контрактом (копія претензії додається).

Листом № USE-20.1-10736 від 15.07.2011 відповідач направив копію вищевказаної претензії покупця позивачеві та просив останнього вжити дієвих заходів для забезпечення виконання Міністерством оборони України свого обов'язку стосовно фактичної передачі майна, що є предметом Договору комісії №225/4/123-083Р/USE-20.32-27-К/КЕ-09 від 14.11.2008, а також просив забезпечити відповідача грошовими коштами у розмірі пред'явленої покупцем претензії за контрактом.

У відповідь на вказаний вище лист, Міністерство оборони України листом від 05.08.2011 №220/4658 повідомив відповідача про направлення до державного підприємства Міністерства оборони України "Авіакон" вимоги про виконання умов договору комісії щодо передачі майна покупцю та одночасно відмовив відповідачу у задоволенні його вимог про забезпечення грошовими коштами для виконання претензійних вимог покупця.

З огляду на вищевикладене, відповідач стверджує, що станом на 05.08.2011 позивач був обізнаний про наявність підписаного між відповідачем та покупцем акту прийому-передачі спецвиробів від 15.03.2011 та не був позбавлений права пред'явити позов протягом трьох років, починаючи з 05.08.2011 року.

У свою чергу, позивач та прокурор, заперечуючи проти застосування строку позовної давності з підстав того, що трирічний строк позовної давності є таким, що перервався вчиненням дії відповідача спрямованої на визнання суми боргу, зокрема перерахування грошових коштів 17.12.2012 року.

Суд повно та всебічно дослідив матеріали справи, із врахуванням поданої заяви відповідача про застосування строку позовної давності, заслухав думку сторін та дійшов висновку про відсутність підстав задоволення заяви про застосування строку позовної давності з огляду на нижченаведене.

Пунктами 3.4, 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке (п. 4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Наразі, суд вважає хибними посилання відповідача на приписи п. 4.4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якими визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що 3% річних та інфляційні витрати, заявлені до стягнення прокурором, за своєю правовою природою не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, у той час як у п.4.4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» мова йде про неустойку та проценти, у розумінні ст. 536 ЦК України.

З системного аналізу вищевикладеного враховуючи, що факт перерахування 17.12.2012 відповідачем суми грошових коштів на користь позивача є беззаперечним, суд вважає трирічний строк для пред'явлення позову таким, що перервався, у тому числі й за вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - 64 155,21 грн. 3% річних та інфляційні витрати у розмірі 12 037,10 грн.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у розмірі 1 523,85 грн. підлягає стягненню з відповідача у дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Заступника Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у військовій сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекспорт» про стягнення з відповідача на користь позивача 76 423 грн. 88 коп., що включає: 3% річних у розмірі 64 155 грн. 21 коп. та інфляційні нарахування у розмірі 12 268 грн. 67 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекспорт» (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 21655998) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) 64 155 (шістдесят чотири тисячі сто п'ятдесят п'ять) гривень 21 копійку - 3% річних та 12 037 (дванадцять тисяч тридцять сім) гривень 10 копійок інфляційних втрат.

У іншій частині у позові відмовити.

Стягнути з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення «Укрспецекспорт» (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 21655998) у дохід Державного бюджету України 1 523 (одну тисячу п'ятсот двадцять три) гривні 85 копійок судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 12.11.2015 року. Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 17.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова