КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. Справа№ 910/18225/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Михальської Ю.Б.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Літвінов М.І.;

від відповідача: Лизуненко С.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Саппортіо"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.09.2015р.

у справі №910/18225/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Саппортіо"

до Публічного акціонерного товариства "Юніон Стандард Банк"

про визнання кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Саппортіо" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Юніон Стандард Банк" (далі - відповідач) про визнання договору про відкриття кредитної лінії №07/02-14 від 10.02.2014р. недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з його невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості позовних вимог належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав про те, що обумовлені законом підстави для визнання недійсним спірного договору відсутні, оскільки на час його укладення ним були передбачені усі істотні умови кредитного договору, передбачені ч.2 ст. 345 Господарського кодексу України. До того ж, жодних прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення договору про відкриття кредитної лінії №07/02-14 від 10.02.2014р. не порушено.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/18225/15 від 11.09.2015р. у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18225/15 від 11.09.2015р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- судом не було враховано те, що згідно з п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити порядок його зміни і припинення;

- на момент підписання договору позивача, як позичальника, було поставлено в невигідне та таке, що порушує його права, становище;

- за умовами укладеного договору відповідач, як банк, в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі незгоди позичальника, чи взагалі без його згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту. Тобто, взявши кредит, позивач опинився в умовах, які просто неможливо виконувати;

- договір не містить умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, тоді як даний договір має цілий ряд пунктів відповідальності позичальника,

- відповідно до ч.1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Однак п.1.3 спірного договору не містить типу процентної ставки, що є грубим порушенням вимог закону.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Новіков М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.11.2015р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Михальської Ю.Б. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.11.2015р.

23.11.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 23.11.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18225/15 від 11.09.2015р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні 23.11.2015р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 23.11.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

10.02.2014р. між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як банком, було укладено договір про відкриття кредитної лінії №07/02-14 (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи 8-10).

За умовами Кредитного договору (п.п.1.1-1.6) банк відповідно до положень та на умовах цього Кредитного договору відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію (далі - кредитна лінія або кредит) у розмір 2 000 000,00 грн., позичальник повертає банку кредит та сплачує проценти за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Кредитним договором. Строк користування кредитом: з 10.02.2014р. по 10.02.2015р. Проценти за користування кредитом встановлюються у договорах про надання траншу, які укладаються на підставі цього договору. Банк надає позичальнику кредит на умовах забезпеченості кредиту, строковості, повернення та платності. Призначення кредиту: поповнення обігових коштів. У разі прострочення строку повернення кредиту, зазначеного в п.1.2 цього договору, плата за користування одержаним кредитом або часткою кредиту в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником, встановлюється в розмірі 28% річних. Сума заборгованості за кредитом, що не повернена позичальником у визначений цим договором строк, наступного робочого дня вважається простроченою.

Права та обов'язки сторін наведені в розділі 2 Кредитного договору, згідно з п.п.2.21, 2.22 якого розмір відсотків за користування кредитом може бути змінений банком за угодою з позичальником внаслідок зміни кон'юктури ринку кредитних ресурсів, або плати за кредитні ресурси, або на підставі відповідних рішень НБУ чи органів банку. Банк має право (позичальник уповноважує банк) в односторонньому порядку підвищити ставку по кредиту на 4% річних та/або достроково вимагати повернення суми заборгованості за даним кредитним договором (кредиту, відсотків за кредитом, плати за обслуговування кредиту, пені та штрафів) в разі порушення позичальником будь-яких умов цього договору.

В п.9.1 Кредитного договору передбачено, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного погашення кредиту, сплати відсотків за ним, плати за обслуговування кредиту, можливих штрафних санкцій і до повного виконання усіх умов даного Кредитного договору.

Протягом 2014 року між сторонами було укладено низку додаткових угод до Кредитного договору про визначення розмірів траншів та розміру процентів за користування ними (том справи - 1, аркуші справи - 99-119).

На виконання умов Кредитного договору у період з 10.02.2014р. по 06.04.2015р. відповідач надав позивачу кредитні кошти за спірним договором згідно з визначеними в додаткових угодах розмірами траншів, про що свідчить наявна в матеріалах справи банківська виписка по особовому рахунку позивача за вказаний період (том справи - 1, аркуші справи - 65-96).

Позивач просив суд визнати недійсним Кредитний договір, посилаючись на те, що договір на момент його укладення суперечив п.8 ч.1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", у зв'язку з тим, що умови оспорюваного договору не містять порядку його зміни та припинення, що є суттєвими умовами договору, а також суперечив і п.9 ч.1 ст. 6 наведеного Закону, оскільки не містить умов або правил, які регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов правочину. Позивач вважає, що Кредитний договір суперечить принципу добросовісності, оскільки містить умову щодо можливості збільшення банком відсоткової ставки за користування кредитом. До того ж, при укладенні Кредитного договору відповідачем не було надано документів, зазначених в преамбулі оспорюваного правочину, які встановлюють наявність повноважень у особи, яка підписала договір зі сторони банку, на його укладення.

Місцевий господарський суд відмовив в позові повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

В ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, до істотних умов кредитного договору належать умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови, відносно яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, укладаючи Кредитну угоду, сторони погодили всі її істотні умови, а саме: погодили суму кредиту та строк його повернення, розмір процентів та порядок їх сплати, строк дії договору. Окрім того, в Кредитному договорі за погодженням сторін визначені й інші умови, зокрема, права та обов'язки сторін, умови забезпечення кредиту, відповідальність за неналежне виконання (невиконання) договору, врегулювання спорів, тощо.

Відносно посилання позивача на те, що відповідачем не було надано документів, зазначених в преамбулі оспорюваного правочину, які встановлюють наявність повноважень у особи, яка підписала договір зі сторони банку, на його укладення, колегією суддів було встановлено наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Норми абзацу першого ч.3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язують орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий ч.3 ст. 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють) (аналогічна правова позиція наведена в п.3.31 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір з боку відповідача (банку) підписано начальником відділення "Київське регіональне Управління" Селезньовою О.С., яка діяла на підставі довіреності від 01.02.2014р., посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. та зареєстрованої в реєстрі за №441 (том справи - 1, аркуш справи - 49). З названої довіреності вбачається, що Селезньова О.С., зокрема, наділена повноваженнями на укладання та підписування від імені ПАТ «ЮСБ БАНК» (відповідача) кредитних договорів на суму до 5 000 000,00 грн.

Як уже зазначалося вище, за умовами оспорюваного Кредитного договору відповідач відкривав позивачу відновлювальну відкличну кредитну лінію у розмірі 2 000 000,00 грн.

Підпис Селезньової О.С. на Кредитному договору засвідчено печаткою банку (відповідача).

З боку позивача Кредитний договір підписано директором Люлько В.А., який діяв на підставі Статуту, а також посвідчено печаткою товариства.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Кредитний договір з боку відповідача підписано особою, яка діяла в межах наданих їх повноважень.

Позивачем не наведено нормативного обґрунтування відносно того, якою саме правовою нормою передбачено таку підставу для визнання недійсним укладеного договору, як ненадання особі-контрагенту документів, які б підтверджували повноважень особи, що підписує договір, оскільки законом передбачено як підставу визнання недійсним договору саме відсутність у особи, яка його підписала, певних повноважень, а не відсутність у іншої сторони договору даних щодо повноважень.

Позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він скористався своїм правом на звернення до відповідача з проханням щодо надання необхідних відомостей про повноваження особи, яка представляла інтереси відповідача у правовідносинах з позивачем, як до укладення, так і після укладення Кредитного договору.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання наслідків, передбачених ст. 241 Цивільного кодексу України, ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

В матеріалах справи наявні банківські виписки, які свідчать про те, що протягом 2014 року позивач отримував від відповідача кредитні кошти згідно з визначеними в додаткових угодах розмірами траншів. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем були повернуті вказані кредитні кошти саме у зв'язку з тим, що Кредитний договір було укладено з боку відповідача особою без належного обсягу повноважень суду не надано.

Відносно посилання позивача на те, що Кредитний договір суперечить принципу добросовісності, оскільки містить умову про можливість збільшення відповідачем відсоткової ставки за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи з системного аналізу діючого законодавства, вирішуючи питання щодо права банку змінювати в односторонньому порядку умови кредитного договору, зокрема, підвищувати розмір процентної ставки за таким договором, слід враховувати приписи ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, згідно з якими банку забороняється збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитним договором (або встановлений кредитним договором порядок сплати змінюваної процентної ставки) за відсутності згоди на це позичальника. У розгляді відповідних справ необхідно з'ясовувати: чи було передбачено збільшення розміру процентної ставки за основним кредитним договором; чи були виконані банком усі умови договору у відповідній частині та чи дотримано порядок узгодження зазначеного питання з позичальником (аналогічну правову позицію наведено в п.2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Окрім того, вирішуючи питання відносно правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки, необхідно розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641, 642 Цивільного кодексу України або в порядку, визначеному частиною шостою ст. 1056-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В п.п.2.21, 2.22 Кредитного договору передбачено, що розмір відсотків за користування кредитом може бути змінений банком за угодою з позичальником внаслідок зміни кон'юктури ринку кредитних ресурсів, або плати за кредитні ресурси, або на підставі відповідних рішень НБУ чи органів банку. Банк має право (позичальник уповноважує банк) в односторонньому порядку підвищити ставку по кредиту на 4% річних та/або достроково вимагати повернення суми заборгованості за даним кредитним договором (кредиту, відсотків за кредитом, плати за обслуговування кредиту, пені та штрафів) в разі порушення позичальником будь-яких умов цього договору.

Тобто, укладаючи Кредитний договір, сторони визначили розмір процентної ставки та можливість її збільшення у разі невиконання позивачем, як позичальником, певних умов Кредитного договору.

Позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що умови п.2.22 Кредитного договору про право банку в односторонньому поряду підвищити ставку по кредиту та/або достроково вимагати виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором суперечить п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України. До того ж, вказаний пункт Кредитного договору містить умову про те, що позивач, як позичальник, безпосередньо уповноважує відповідача, як банк, на такі дії.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена в п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Отже, укладаючи Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, зокрема, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти та виконати інші зобов'язання, а відтак він обізнаний про наслідки порушення своїх зобов'язань.

Включення до Кредитного договору таких наслідків невиконання позивачем договірних зобов'язань, як збільшення розміру процентної ставки, не свідчить про обмеження цивільної дієздатності позивача. Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження належного виконання ним своїх зобов'язань перед відповідачем.

Відносно посилання позивача про те, що Кредитний договір на момент його укладення суперечив п.п.8, 9 ч.1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки умови договору не містять порядку його зміни та припинення, а також не містять умов або правил, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов Кредитного договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями п.п.8, 9 ч.1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити порядок зміни і припинення дії договору, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як уже зазначалося вище, при укладенні Кредитного договору сторонами було погоджено всі істотні умови для такого виду договорів, передбачені діючим законодавством. Зокрема, сторони визначили в Кредитному договорі: права та обов'язки сторін; умови забезпечення кредиту; відповідальність за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань; особливі умови; врегулювання спорів; конфіденційність інформації; форс-мажор; інші умови договору, що узгоджується з положеннями як Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", так і ст. 345 Господарського кодексу України.

Неузгодження сторонами в договорі істотних умов не є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, встановлення факту недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору свідчить про неукладення договору.

Тобто, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (аналогічна правова позиція наведена в п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Водночас, за наявності доказів фактичного виконання сторонами такого договору, він не може бути визнаний неукладеним.

Не погоджуючись з умовами укладеного Кредитного договору, позивач не позбавлений можливості у встановленому законом порядку звернутися до відповідача з пропозицією щодо внесення змін до договору та/або реалізувати своє право на розірвання договору у разі наявності визначених для цього законодавством підстав.

Згідно з положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, які б зумовлювали визнання недійсним оспорюваного ним Кредитного договору, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у позові.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Саппортіо" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18225/15 від 11.09.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/18225/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Мартюк