РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015Справа №910/23236/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес - Технології Будівництва»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг»

Про визнання договору недійсним

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача Орєхов А.В., довіреність № б/н від 19.05.2015

від відповідача Козак О.Д., довіреність № б/н від 03.11.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експрес - Технології Будівництва» (далі -позивач) подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» (далі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що договір № 131119-56/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р. було укладено з порушенням норм чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 04.09.2015р. порушено провадження у справі № 910/23236/15 та призначено розгляд на 02.10.2015 р.

02.10.2015р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Представник відповідача проти позову заперечив, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Суд відклав судовий розгляд справи на 16.11.2015р.

13.10.2015р. відповідач подав відзив на позов.

16.11.2015р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

Суд вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2013 року між ТОВ «ВІЕЙБІ Лізинг» (далі за текстом - Відповідач, Лізингодавець ) та ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» (далі за текстом - Позивач, Лізингоодержувач ) було укладено договір фінансового лізингу № 131119-56/ФЛ-Ю-А (далі за текстом - Договір).

Відповідно до умов якого Відповідач зобов'язався передати Позивачу в платне користування майно (предмет лізингу), автомобіль Renault Dokker, 2013 року випуску, а Позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та своєчасно сплачувати лізингові платежі у порядку та строки передбачені Договором фінансового лізингу.

Позивач вважає, що даний Договір фінансового лізингу було укладено з порушенням вимог законодавства, а тому заперечує дійсність окремих його положень з огляду на наступне.

А саме, позивач стверджує, що статтею 6 Загальних умов Договору передбачено порядок його дострокового припинення. Зокрема, п. 6.6.4. визначено, вилучення предмету лізингу, припинення або розірвання договору не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів (в т.ч. Викупного платежу), передбачених Договором. Сторони погодили, що у випадку односторонньої відмови Лізингодавця від цього Договору (розірвання Договору), Лізингоодержувач, на відповідну вимогу Лізингодавця, зобов'язаний буде протягом строку встановленому у повідомлення про відмову Лізингодавця від Договору (розірвання Договору) сплатити Лізингодавцю всі нараховані та несплачені лізингові платежі, передбачені Договором, а також передбачені Договором та/або чинним законодавством України штрафні санкції. З моменту прийняття рішення про відмову від Договору (його розірвання) і вилучення Предмета лізингу та направлення відповідного повідомлення Лізингоодержувачу, право лізингоодержувача набути право власності на Предмет лізингу на умовах цього Договору припиняється.

Позивач вважає, що відповідно до умов даного пункту договору, навіть у випадку повернення предмету лізингу Лізингодавцю, Лізингоодержувач не звільняється від сплати нарахованих платежів в т.ч. викупного платежу.

Крім того, позивач вважає, що п. 6.6.4 договору передбачає сплату невідшкодованої частини загальної вартості предмету лізингу, у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору, а це на його думку суперечить правовій природі відносин купівлі-продажу.

Також позивач посилається на те, що п. 6.7. Договору визначено, що у випадку вилучення Предмета лізингу, припинення або розірвання Договору з причин зазначених у даному Договорі та/або законодавстві України, усі раніше сплачені Лізингоодержувачем платежі поверненню не підлягають. Позивач згідно позову стверджує, що цей пункт також не відповідає вимогам чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу. Оскільки однією зі складових часток лізингового платежу є сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу. Отже в розумінні статті 570 ЦК України вказані платежі, в частині відшкодування вартості предмета лізингу, є авансом, і підлягають поверненню у разі відмови сторін від укладання договору купівлі- продажу.

Згідно поданого позову позивач просив суд визнати недійсними пункти 6.6.4 та 6.7 договору фінансового лізингу № 131119-56/ФЛ-Б-А від 19.11.2013р.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з такого.

Позивач просить визнати недійсними п.6.6.4 та 6.7 договору фінансового лізингу, оскільки, на його думку, дані положення договору суперечать правовій природі відносин купівлі-продажу, так як передбачає позбавлення права лізингоодержувача на повернення коштів сплачених за вартість товару, який йому не було передано у власність.

Правовідносини лізингу регулюються нормами параграфа 6 глави 58 ЦК України, при ньому, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а також загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу

визначені Законом України "Про фінансовий лізинг".

З моменту передачі предмету лізингу в користування у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 2 ст. 806 ЦК України застосовуються положення про найм (оренду).

В ст. 1 Законі України від 16.12.1997, № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» наводиться визначення фінансового лізингу - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір лізингу є оплатним та передбачає сплату лізингоодержувачем лізингових платежів, що можуть включати в себе: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, плата по відшкодуванню вартості майна є складовою частиною лізингового платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, ідо було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, посилання на невідповідність умов Договору положенням чинного законодавства є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права, а саме ч. 4 ст. 653 ЦК України.

Щодо сплати «невідшкодованої частини загальної вартості майна» (п.6.6.4 Договору), суд зазанчає, що пунктом 2 Конвенції від 28.05.1988, "Конвенція УНІДРУА про міжнародний фінансовий лізинг" передбачено, що якщо заборгованість лізингоодержувача є значною, то за умови дотримання пункту 5 лізингодавець може також вимагати прискореної сплати розміру майбутніх лізингових платежів, якщо цс передбачено договором лізингу. Дана Конвенція ратифікована Україною і набрала чинності 01.07.2007р.

Крім того, згідно з п.3 ч.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено свободу договору.

Частиною 3 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити віл положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В ст.627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони у Договорі добровільно визначили положення про те, що у випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) лізингодавцем цього договору раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, що відповідає принципу диспозитивності.

Викладене, не дає жодних правових підстав вважати, що лізингові платежі (або якась їх окрема частина), сплачені за Договором позивачем є авансом при придбанні ним права власності на предмет лізингу - як стверджує позивач, і така його думка не грунтується ані па законодавстві, ані на умовах Договору. Укладаючи Договір, усвідомлюючи важливість врегулювання наслідків розірвання Договору Лізингодавцем, Сторони, керуючись як нормами ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України, так і принципом свободи договору, додатково прямо та однозначно підтвердили свою волю про те, що в разі розірвання договору лізингодавцем. Лізингоодержувач не звільняється від сплати всіх нарахованих та не сплачених платежів (в т.ч. викупного платежу) (п.6.6.4 Договору) та усі раніше сплачені лізингові платежі поверненню не ліллягають (п.6.7.Договору).

Крім того, суд відзначає, що п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського кодексу України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», де зазначено, що ч.З ст. 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише па майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для нього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише па майбутнє.

Оскільки предмет лізингу позивачем використовувався та амортизовувався, то визнання оспорюваного договору непрямого (фінансового) лізингу, як різновиду майнового найму, недійсним можливо лише на майбутнє.

При цьому судом встановлено, що спірний договір було розірвано сторонами у судовому порядку, що підтверджується надаявною в матеріалах справи постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015р. по справі №910/10421/15.

Згідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи вищевикладен, суд дійшов висновку про те, що визнавати договір недійсним у тому числі і на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення він вже не діє.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.49 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення складено 18.11.2015р. )

Суддя В.І.Мельник