ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 року Справа № 904/4583/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Подобєда І.М.

при секретарі судового засідання: Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від відповідача-2: ОСОБА_1, довіреність №29592 від 26.08.15, представник;

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" м. Нова Каховка Херсонської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2015 року у справі №904/4583/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго", м. Нова Каховка Херсонської області

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек", м. Дніпропетровськ

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Південний", м. Одеса

про визнання недійсним договору поруки від 17.04.2013 року.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Південенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек" та Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Південний" про визнання недійсним договором поруки від 17.04.2013 року, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: характер правовідносин поручительства передбачає певний довірчий зв'язок або інший комерційний зв'язок, ґрунтуючись на якому одна особа бере на себе зобов'язання за іншу. За умовами ст. 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих боржнику, але умовами спірного договору поруки не передбачено вигоди поручителю за взяті на себе зобов'язання, в тому числі ТОВ "Південенерго" не брав на себе зобов'язань оплачувати поручительство ТОВ "Інвестмотек", тобто надання останнім поруки на оплатній основі є неможливим, а безоплатно - суперечить меті господарської діяльності. Спірний договір поруки укладено після закінчення строку дії кредитного договору №332/2 від 11.01.2008 року, в забезпечення якого й був укладений. Матеріально-фінансовий стан ТОВ "Інвестмотек" не надає можливості солідарно з ТОВ "Південенерго" відповідати за зобов'язаннями в розмірі 21000000,00 грн., що передбачено п. 1.1 договору поруки, оскільки статутний капітал відповідача-1 становить лише 1000000,00 грн. Крім того, відповідачем-1 не вчинено жодних дій по виконанню договору поруки, тобто спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а укладений лише з метою визначення підсудності справи.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2015 року у справі №904/4583/15 (суддя Панна С.П.) в позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних доводів та не наведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, не доведено в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Південенерго" звернулося до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та постановити нове яким позовні вимоги задовольнити.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що Договір поруки від 17.04.2013 року укладений між ТОВ «Інвестмотек» та ПАТ АБ «Південний» містить ознаки фіктивності і укладений виключно з метою впливу на визначення територіальної підсудності у справі за позовом ПАТ АБ „«Південний» до ТОВ «Південенерго» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у м. Одеса.

Судом не були зясовані наміри обох сторін при укладанні оспорюваного договору. Також судом не встановлено, як та у який спосіб ПАТ АБ «Південний» відбувався пошук особи, яка б надала забезпечення за зобовязаннями ТОВ «Південенерго» за кредитним договором, не досліджено статут ТОВ «Інвестмотек» та обставини фактичного ведення чи не ведення господарської Відповідачем 1 на період укладення договору поруки.

Представник позивача у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд апеляційної скарги без участі представника ТОВ «Південенерго» за наявними в матеріалах справи документами.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Південний" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення, як таке, що було прийнято у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Доводи апелянта є лише припущеннями, не підкріпленими доказовою базою в розумінні ГПК України.

Представник Відповідача 2 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Відповідача 1, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, відзив на апеляційну скаргу не надав.

Враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність представників позивача та Відповідача 1 за наявними матеріалами справи.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.08.2015 року у справі №904/4583/15 прийнято та призначено апеляційну скаргу до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді: Пархоменко Н.В., судді: Коваль Л.А., Чередко А.Є..

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду №216/15 від 06.10.2015 року у звязку з перебуванням судді-доповідача ОСОБА_2 на лікарняному призначено повторний автоматичний розподіл справи №904/4583/15, за результатами якого справу передано судді-доповідачу ОСОБА_3

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.10.2015 року у складі головуючого судді Іванова О.Г., судді:ОСОБА_4, ОСОБА_5 прийнято прийняти справу №904/4583/15 до свого провадження, а апеляційну скаргу до розгляду.

В судовому засіданні 18.11.2015 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступну та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача 2 , дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

11.01.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Південенерго", як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком "Південний", як банком, укладено кредитний договір № 332/2 за змістом п. 1.1 якого банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію, а позичальник зобов'язався повернути заборгованість за кредитною лінією 30.12.2010 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17% річних (а.с. 11-15).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 29.12.2011 року до кредитного договору № 332/2 від 11.01.2008 року внесено зміни до п. 1.1 кредитного договору та викладеного його у наступній редакції: банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію, а позичальник зобов'язався повернути заборгованість за кредитною лінією 27.12.2012 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних; в разі невиконання позичальником графіку зниження ліміту кредитної лінії, який є невід'ємною частиною даного договору і міститься у додатку № 1 до договору, розмір процентної ставки збільшується до 24% на суму невиконаного графіку (а. с. 16 зі зворотної сторони).

Цілі, на які надається кредит: для проведення будівельних робіт, розвитку виробництва та придбання земельної ділянки (п. 1.2 договору).

Забезпеченням зобов'язань за даним договором є іпотека нежитлової будівлі, механічно-заготівельний цех, який знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Нова Каховка, вул. Горького, б. 9-ж. Договір іпотеки є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.3 договору).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що загальна сума зобов'язань позичальника за кредитною лінію може збільшуватись при акцепті банком наступних заявок, не перевищуючи при цьому максимальної суми (ліміту кредитної лінії) в розмірі 15 000 000,00 грн. При досягненні позичальником максимальної суми нові заявки банком не розглядаються до часткового або повного повернення заборгованості. Після повернення заборгованості позичальник може надавати до банку нові заявки в межах чинного ліміту кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії зменшується відповідно до графіка зниження ліміту кредитної лінії, який є невід'ємною частиною даного договору і міститься у додатку № 1 до договору.

Кредит надається шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позичальника, або шляхом оплати наданих позичальником платіжних документів безпосередньо з позичкового рахунку. Повернення кредиту здійснюється позичальником на позичковий рахунок банку (п. 2.1 договору).

Проценти за користування кредитною лінією нараховуються в період користування кредитом щомісячно на щоденний фактичний залишок позичкового рахунку за календарне число днів користування кредитом за ставкою, встановленою у п. 1.1 даного договору (п. 2.2 договору).

Даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором (п. 5.1 договору).

17.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "Південний", як кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек", як поручителем, укладено договір поруки без номеру за змістом п. 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за порушення ТОВ "Південенерго" його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 332/2 від 11.01.2008 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені в майбутньому, згідно з яким кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит на суму 21 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язався у розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі, повернути кредитору кредит, сплатити відсотки за фактичний термін користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами кредитного договору та обраховані кредитором; поручитель також поручається перед кредитором за повернення грошових коштів, які згідно вимог чинного законодавства позичальник зобов'язаний буде повернути кредитору у разі визнання кредитного договору недійсним (а.с. 26-27).

Пунктом 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, за всіма зобовязаннями останнього за кредитним договором (відповідальність поручителя і позичальника є солідарною), в тому числі як по сплаті основного боргу за кредитом в розмірі неповерненої у термін суми кредиту, але не більше 21000000,00 грн., відсотків за користування кредитом, нарахованих відповідно до кредитного договору, але не більше 5 130 000,00 грн., усе разом: 26130000,00 грн., так і по сплаті неустойки у вигляді пені, штрафів, передбачених кредитним договором, збитків кредитора внаслідок невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також будь-яких платежів, передбачених кредитним договором, усім своїм майном і засобами, на які може бути звернене стягнення відповідно до чинного законодавства України. У випадку зміни терміну повернення кредиту за кредитним договором у поручителя виникає додаткова солідарна відповідальність по сплаті відсотків, нарахованих кредитором за фактичний період користування кредитом.

Поручитель повідомлений та згоден з тим, що права вимоги за кредитним договором можуть бути переуступлені на користь третьої особи, а також може відбутись зміна сторони кредитного договору у разі смерті/реорганізації позичальника. У разі переуступлення прав вимоги за кредитним договором, або заміни сторони у кредитному договорі зобов'язання поручителя, зазначені у цьому договорі, зберігають чинність.

Порука припиняється після закінчення трирічного строку, але не раніше ніж 17.04.2016 року (п. 1.7 договору).

При невиконанні (повному або частковому) позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору у терміни, зазначені у кредитному договорі, поручитель зобов'язується (не пізніше наступного дня від дати виникнення прострочення позичальником за кредитним договором) сплатити кредитору несплачену суму основного боргу за кредитом та відсотки за фактичний термін користування кредитом, а також сплатити обраховану кредитором неустойку у вигляді пені, штрафів, передбачених кредитним договором, а також інші суми, які позичальник повинен сплатити відповідно до кредитного договору (п. 2.1 договору).

За приписами п. 2.2.1 договору кредитор має право у випадку невиконання позичальником обов'язків за кредитним договором звернутись до поручителя з вимогою про виконання поручителем за позичальника зобов'язання, забезпеченого порукою за цим договором.

Після повного виконання поручителем зобов'язань за цим договором, поручитель набуває права вимоги кредитора до позичальника за кредитним договором, а кредитор передає документи, що підтверджують ці права (п. 4.1 договору).

Позивач вважає, що вищевказаний договір поруки від 17.04.2013 року є недійсним, оскільки даний правочин є фіктивним й не спрямований на настання реальних наслідків.

Предметом розгляду у даній справі є відповідність вказаного договору поруки вимогам чинного законодавства.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як встановлено в судових засіданнях, відповідач-1, уклавши договір поруки мав своєю метою додатково забезпечити виконання позивачем зобов'язання щодо повернення банку кредитних коштів та сплати процентів, оскільки станом на дату укладання договору поруки заборгованість за кредитним договором не була погашена перед ПАТ АТ "Південний" в повному обсязі, що підтвердив позивач в позовній заяві.

Сам факт звернення ПАТ АБ "Південний" з позовом до Київського районного суду м. Одеси про солідарне стягнення з боржника - ТОВ "Південенерго" та поручителя - ТОВ "Інвестмотек" боргу за кредитним договором № 332/2 від 11.01.2008 року з додатковими угодами до нього й договором поруки від 17.04.2013 року свідчить про намагання Відповідача-2 досягти правового результату, а саме реалізувати своє право, передбачене спірним договором поруки від 17.04.2013 року, на задоволення позовних вимог щодо повернення банку кредитних коштів як за рахунок боржника, так і за рахунок поручителя (Відповідача-1).

У звязку з чим, спірний договір поруки від 17.04.2013 року не може бути визнаний недійсним з підстав фіктивності.

При цьому, факт звернення ПАТ АБ "Південний" з позовом в тому числі й до поручителя - ТОВ "Інвестмотек" підтверджує дійсний намір Відповідача-2 при укладанні Договору поруки від 17.04.2013 року - додатково забезпечити виконання позивачем зобов'язання щодо повернення банку кредитних коштів та сплати процентів, чим спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що господарським судом не бути зясовані наміри обох сторін при укладанні оспорюваного договору.

Твердження апелянта, що метою укладання договору поруки була зміна територіальної підсудності справи, на думку колегії суддів є припущенням позивача, яке спростовується наступним.

За приписами ст. 554 Цивільного кодексу України визначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальності поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від всіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Отже, уклавши договір поруки, відповідач-1 додатково забезпечив виконання зобов'язання за кредитним договором та, після невиконання жодним з поручителів та позичальником своїх обов'язків щодо погашення заборгованості за кредитним договором - звернувся до Київського районного суду м. Одеси у відповідності із ст. 113 Цивільно-процесуального кодексу України.

Тому, колегія суддів вважає, що позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі наводить лише припущення щодо мети укладання договору поруки та можливості відповідача-1 виконувати його умови, але доказів на підтвердження цих припущень позивачем не надано.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено наступне, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оспорюваний договір поруки укладено з додержанням вимог до письмової форми правочину, які визначені ст. 207 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Однак, вимоги ст. 558 Цивільного кодексу України не ставлять в залежність факт укладення такого виду договору від обов'язкової необхідності передбачення у договорі оплати за поручительство суб'єктом щодо виконання зобов'язань іншої особи, а враховуючи приписи ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного у законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Невстановлення в договорі поруки розміру оплати поручителя не суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3, ст. 12 Цивільного кодексу України, загальними засадами судочинства є свобода договору; особа може відмовитись від свого майнового права.

Доводи апеляційної скарги про те, що безоплатність договору поруки суперечить меті діяльності ТОВ "Інвестмотек" є безпідставними з огляду на наступне.

Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в листі від 19 березня 2002 року №2-221/1528 «Про віднесення поруки до фінансових послуг» зазначив, що якщо в договорі поруки не передбачена винагорода, то така послуга не може вважатися фінансовою, тому що не виконується вимога прибутковості, яка являється однією з ознак фінансової послуги, як зазначено в п.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг».

Господарським судом встановлено, що у оспорюваному договорі поруки ознака прибутковості відсутня, отже підстави для віднесення поруки до фінансової послуги відсутні.

Таким чином, враховуючи, що Відповідач-1 відповідно до положення ст. 1, 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" не є фінансовою установою та укладений договір поруки не містить ознак прибутковості для Відповідача-1,надане ним поручительство врегульовується нормами Цивільного кодексу України, а тому посилання апелянта на обов'язковість отримання прибутку за договором поруки є необґрунтованими, оскільки ст. 558 ЦК України передбачає саме право, а не обовязок поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Відповідно до п. 6.5. Кредитного договору № 332/2 від 11 січня 2008 року Позичальник надає дозвіл Банку в разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником його зобовязань щодо повернення заборгованості за даним договором, використовувати на власний розсуд Банку, в тому числі розкривати третім особам (зокрема, але не виключно правоохоронним органам, суду, нотаріусу, державній виконавчій службі) інформацію про Позичальника,яка є таємницею згідно чинного законодавства.

Таким чином, інформація про наявність укладеного Апелянтом та Відповідачем-2 Кредитного договору № 332/2 від 11 січня 2008 року є банківською таємницею в розумінні ч.2 ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність». В той же час, Апелянт (він же - Позичальник за кредитним договором), підписавши Кредитний договір, надав Відповідачу-2 право в разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником зобовязань щодо повернення заборгованості за Кредитним договором, використовувати на власний розсуд Відповідача, в тому числі розкривати третім особам інформацію про Позичальника, яка є таємницею згідно чинного законодавства. Виключного переліку юридичних чи фізичних осіб, яким Відповідач-2 має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо Апелянта умовами укладеного Кредитного договору Апелянт не визначив. Тобто Відповідач-2 мав право розкрити інформацію, будь-яким юридичним чи фізичним особам.

Оскільки станом на 17 квітня 2013 року Апелянт свої зобовязання по поверненню грошових коштів на умовах та в терміни, встановлені Кредитним договором, не виконав, що не заперечував й представник Апелянта в судовому засіданні 01 липня 2015 року, тому Відповідач-2 жодним чином не порушивши норми чинного законодавства та умови укладеного Апелянтом та Відповідачем-2 Кредитного договору, мав право розкривати третім особам інформацію про позичальника, яка є банківською таємницею згідно чинного законодавства, в тому числі й для укладання оспорюваного договору поруки.

Жоден законодавчий акт, що діяв на момент укладання оспорюваного Апелянтом договору поруки та діє на поточний момент, не встановлює норми, згідно з якою боржник має бути знайомим чи мати комерційні чи якісь інші звязки зі своїм поручителем, тому доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено, як та у який спосіб ПАТ АБ «Південний» відбувався пошук особи, яка б надала забезпечення за зобовязаннями ТОВ «Південенерго» за кредитним договором, не є підставою для визнання Договору поруки від 17.04.2013 року недійсним, оскільки предметом розгляду у даній справі є відповідність вказаного договору поруки вимогам чинного законодавства, а не обставини пошуку Відповідачем-2 майнового поручителя, які не відносяться до предмету доказування.

При цьому, яким саме чином текст Статуту Відповідача-1 може підтвердити чи спростувати умови укладених Апелянтом та Відповідачем-2, Відповідачем-2 та Відповідачем-1 правочинів в частині що стосується права Відповідача-2 забезпечувати зобовязання Апелянта за кредитним договором, як і твердження Апелянта про необхідність дослідити в судовому засіданні текст Статуту Відповідача-1, що пройшов державну реєстрацію у встановленому чинним законодавством порядку, Апелянт не обґрунтував з правової точки зору в тексті апеляційної скарги з посиланням на норми закону.

Крім того, чинним законодавством України, умовами кредитного договору, укладеного Апелянтом та Відповідачем-2 по справі, оспорюваного договору поруки не встановлено обовязок кредитора (Відповідача-2) та поручителя (Відповідача-1) попереджати боржника (Апелянта) про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його (боржника) зобовязань перед кредитором (Відповідачем- 2), а волевиявлення боржника (Апелянта) під час укладання договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Згідно з приписів статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 року за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.04.2015 року у справі № 904/8539/14, від 04.11.2014 року у справі № 914/335/14.

Отже, виходячи із положень ст.ст. 553,554,626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором (Відповідачем-2) і поручителем (Відповідачем-1); порука створює права для кредитора (Відповідача-2) та обовязки для поручителя (Відповідача-1); безпосередньо на права та обовязки боржника (Апелянта) цей вид забезпечення виконання зобовязання не впливає, оскільки зобовязання боржника (Апелянта) в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем (Відповідачем-1) зобовязання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556 ЦК України, пункту 3 частини першої ст. 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобовязанні, що згідно з частиною першою ст.516 ЦК України здійснюється без згоди боржника (Апелянта), якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами Кредитного договору не встановлено заборону на заміну кредитора у зобовязанні за відсутності згоди позичальника (Апелянта).

Натомість, п. 6.4. Кредитного договору № 332/2 від 11 січня 2008 року, укладеного Апелянтом та Відповідачем-2 визначає, що права Банка за даним Договором можуть бути відступлені відповідно до чинного законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 09 жовтня 2012 року №01-06/1398/2012, згідно якого у разі якщо умовами кредитного договору не встановлено заборону на заміну кредитора у зобовязанні за відсутністю згоди позичальника, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору, укладеного з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, тобто доводи апелянта, викладені в тексті апеляційної скарги, є надуманими та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Доводи позивача щодо неможливості виконання відповідачем-1 своїх зобов'язань за спірним договором поруки від 17.04.2013 року в зв'язку з відсутністю фінансової можливості, аргументуючи це статутним капіталом товариства у розмірі 1 000 000.00 гривень та фінансовою звітністю ТОВ "Інвестмотек" підставно відхилено господарським судом, оскільки розмір статутного капіталу не може бути підставою для визначення кредитоспроможності підприємства та не підтверджений письмовими доказами.

При цьому, суд звернув увагу позивача, на те, що статутний капітал ТОВ "Південенерго" складає 9375,00 грн., що не позбавило позивача права укласти з відповідачем-2 кредитний договір № 322/2 від 11.01.2008 року з лімітом кредитування в сумі 15 000 000,00 грн. (п. 1.5 кредитного договору).

Колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача про нелогічність укладення сторонами спірного договору поруки від 17.04.2013 року після закінчення строку дії кредитного договору, оскільки відповідно до 5.1 кредитного договору № 322/2 від 11.01.2008 року даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором. Як встановлено в судових засідання, ТОВ "Південенерго" станом на 17.04.2013 року не виконало своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, тобто термін його дії на той час не був закінченим.

Наявність чи відсутність в матеріалах справи доказів відносно надсилання Відповідачем-2 на адресу Відповідача-1 вимоги про виконання Поручителем умов оспорюваного Позивачем договору поруки жодним чином не свідчить про фіктивність договору поруки, оскільки право ПАТ ПБ "Південний" (відповідач-2) на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав про стягнення солідарно заборгованості з боржника та його поручителя в залежність від направлення чи ненаправлення вимоги до поручителя ставитись не може.

Виникнення обовязку поручителя не повязане з вимогою про оплату в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України як такою, оскільки строк виконання кредитних зобовязань, порядок розрахунків основним договором (кредитним) визначений.

У звязку з чим, названа вимога є доказом по інші справі, а саме по справі за якою Акціонерний банк «Південний» є позивачем, а Апелянт та ТОВ «Інвестмотек» є відповідачами.

Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного договору поруки від 17.04.2013 року недійсним, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог, що узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 06.04.2015 року по справі № 904/8542/14.

Отже, розглядаючи справу, господарський суд першої інстанції всебічно, повно і обєктивно встановив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 103 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" м. Нова Каховка Херсонської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2015 року у справі №904/4583/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 20.11.2015 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Н.Л. Величко

Суддя І.М. Подобєд