ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2015 р. Справа №917/2197/15

за позовом ОСОБА_1, адреса реєстрації: вул. Миру, 1, с. Петропавлівка, Нововоронцовський район, Херсонська область,74223; адреса для листування: 09200, АДРЕСА_1

до відповідачів : 1) ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "АС-Нафтогазресурс", вул. Жовтнева, 19, м. Полтава, Полтавська область,36020

2) ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Енергофінанс", 03127, АДРЕСА_2

про визнання договору від 17.10.2013 року недійсним

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: адвокат ОСОБА_3, свідоцтво № 661 від 28.05.2009 року, договір про надання правової допомоги № 0309 від 03.09.2015 року

В судовому засіданні 24.11.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення у відповідності до приписів ст. 85 ГПК України.

Обставини справи: 15.10.2015 року від ОСОБА_1 надійшла позовна заява про визнання недійсним договору №ЕF/FS-2013-02 від 17.10.2013 року про надання послуг з випробування свердловини №9 Бутівсько-Коломийцівської площі укладеного між ТОВ "Енергофінанас" та ТОВ "АС-Нафтогазресурс".

Ухвалою суду від 19.10.2015 року суд порушив провадження у справі та залучив до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Енергофінанс", 03127, АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 03.11.2015 року суд залучив до участі у справі ТОВ "Енергофінанс" (третю особу) як другого відповідача у справі.

Позивач та відповідач 1 двічі в судове засідання не з'явилися, вимог ухвал суду від 19.10.2015 року та від 03.11.2015 року не виконали, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином (поштові повідомлення про отримання ними ухвал суду в матеріалах справи, арк. справи 38,39,63,65), поважності причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, обов'язок позивача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст. 33 ГПК України), суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідач 2 у відзиві на позов та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зокрема, зазначаючи:

- під час укладання договору позивач - ОСОБА_1 не був учасником ТОВ «АС-НАФТОГАЗРЕСУРС»;

- ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АС-НАФТОГАЗРЕСУРС» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в розділі, де зазначають прізвище, ім'я, по-батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, не внесено даних щодо інформації про наявність у директора ОСОБА_4 обмежень щодо представництва від імені ТОВ «АС-НАФТОГАЗРЕСУРС»;

- Позивачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_4 зловживав своїм службовим становищем, скоїв злочин, що встановлено вироком суду, а ТОВ «АС-НАФТОГАЗРЕСУРС» схвалило та прийняло виконання Договору.

Також в судовому засіданні 24.11.2015 року представник відповідача 2 усно повідомив суду, що рішенням господарського суду Полтавської області від 05.11.2015 року у справі № 917/1863/15 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Енергофінанс" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "АС-Нафтогазресурс" та стягнуто з відповідача на користь позивача у вказаній справі заборгованість за договором №ЕF/FS-2013-02 від 17.10.2013 року про надання послуг з випробування свердловини №9 Бутівсько-Коломийцівської площі укладеного між ТОВ "Енергофінанас" та ТОВ "АС-Нафтогазресурс". Крім того, рішенням господарського суду м. Києва від 13.11.2015 року у справі 910/27230/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ "АС-Нафтогазресурс" до ТОВ "Енергофінанас" про визнання Договору №EF/FS-2013-02 від 17.10.2013 р. недійсним. На підтвердження факту набрання рішенням господарського суду Полтавської області від 05.11.2015 року у справі № 917/1863/15 законної сили представник відповідача 2 надав суду для огляду оригінал наказу суду у вказаній справі, виданий 20.11.2015 року на виконання рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 17.10.2013 р. між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АС-НАФТОГАЗРЕСУРС» (відповідач 1, замовник) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергофінанс» (відповідач 2, виконавець) було укладено Договір №EF/FS-2013-02 ( арк. справи 18-31) про надання послуг з випробування свердловини №9 Бутівсько-Коломийцівської площі, за умовами якого Виконавець зобов'язується за узгодженням із Замовником, надати, а Замовник приймати й оплачувати, технологічні послуги по проведенню випробування свердловини №9 Великобагачанська Бутівсько-Коломийцівської площі (надалі - послуги). Послуги надаються Виконавцем в обсязі та згідно технічного завдання Замовника, яке викладено в Додатку №1 до Договору (надалі - технічне завдання) та плану робіт по проведенню випробування свердловини №9 Великобагачанська Бутівсько-Коломийцівської площі Горизонт В-26 в інтервалі, який викладений в Додатку №2 до Договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що в квітні місяці ним було придбано частку в Статутному капіталі ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АС-Нафтогазресурс», розмір якої становить 77 %, що стверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців. В серпні місяці цього року позивачу стало відомо про те, що в Господарському суді перебуває господарська справа за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергофінанс» до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АС-Нафтогазресурс» про стягнення грошових коштів в сумі понад 3 000 000 гривень за договором № EF/FS-2013-02 від 17.10.2013 року про надання послуг з випробування свердловини № 9 Бутівсько-Коломийцівської площі.

Як вказує позивач у позові, "укладаючи вказаний договір без відповідних на те повноважень, відповідач 1 фактично самостійно вчинив дії, що впливають на обсяг прав та обов'язків позивача, як учасника товариства. Зокрема, зазначені дії впливають на обсяг та вартість майна та майнових прав відповідача, право на які належить позивачу, як учаснику товариства, в розмірах, пропорційних, належних відповідачу, а відповідно і розміру та вартості належного позивачу майна згідно розміру частки в статутному капіталі товариства".

На думку позивача, договір від 17.10.2015 року був підписаний директором позивача ОСОБА_4 з перевищенням повноважень, оскільки згідно до статуту позивача для укладення такого правочину можливо за умови отримання попередньої згоди Загальних зборів Учасників ОСОБА_2. З цих підстав позивач вважає, що його директор ОСОБА_4 не мав належних повноважень на підписання вищевказаного Договору з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Енергофінанс», а тому останній, за твердженнями позивача є недійсним. При цьому позивач посилається на п. 11.18. Статуту, за яким Директор ОСОБА_2 без доручення, одноосібно укладає від імені ОСОБА_2 правочини, за умови отримання попередньої згоди Загальних зборів Учасників у випадках та в порядку, передбаченими пунктами 11.6. Статуту ОСОБА_2. Правочини, укладені без отримання Директором попередньої згоди Загальних зборів Учасників ОСОБА_2 в порядку та у випадках, передбачених пунктами 11.6. Статуту ОСОБА_2, є недійсними та не створюють для ОСОБА_2 жодних юридичних наслідків. Також позивач у позові стверджує, що згідно п.п. «і» п. 11.6. Статуту, до компетенції Загальних зборів Учасників ОСОБА_2 належить прийняття рішення та надання попередньої згоди Директору ОСОБА_2 на укладення правочинів від імені ОСОБА_2 на суму понад 200 000 (двісті тисяч) грн.

Отже, позивач вважає, що факт відсутності згоди вищого органу управління Відповідача - Загальних зборів учасників, при укладенні вищезазначеного Договору, є підтвердженням факту відсутності належних у директора ОСОБА_2 повноважень на підписання даного Договору, що є підставою для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного та з посиланням на ст. 193 ГК України, ст.ст. 8, 13, 15, 16, 203,215, 216, 236 ЦК України позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги.

При прийнятті рішення зі спору суд виходить з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

Як розяснив Вищий господарський суд України у п. 2.1 Постанови Пленуму ВГСУ 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочин це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Як розяснив Пленум ВГСУ у п.3.3 Постанови № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Згідно з частиною 1 статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Дана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12, яка розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень та є обов'язковою для застосування на підставі ст. 111-28 ГПК України.

Судом досліджено в Єдиному державному реєстрі судових рішень судові рішення у справах № 917/1863/15 та 910/27230/15, на які посилався представник відповідача 2 в судовому засіданні.

Так, згідно рішення суду від 05.11.2015 року у справі № 917/1863/15 задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "АС-Нафтогазресурс" (адреса: м.Полтава,36020 вул.Жовтнева, 19, код 37959056) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Енергофінанс" (м. Київ, 03127 АДРЕСА_2 код 24594033) 1 721 132,65 грн. основного боргу, 181 496,98 грн. пені, 1 022 352,80 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в сумі 72 570,49 грн., 44 963,28 грн. витрат по сплаті судового збору, 35000 грн. витрат за послуги адвоката. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення суду набрало законної сили 20.11.2015 року, що також підтверджується оригіналом наказу суду від 20.11.2015 року, який був наданий для огляду в судовому засіданні представником відповідача 2.

У рішенні суду по справі № 917/1863/15 встановлено факт укладення договору №EF/FS-2013-02 від 17.10.2013 р. між ТОВ "АС-Нафтогазресурс" та ТОВ "Енергофінанс", надання за цим договором ТОВ "Енергофінанс" послуг з випробовування свердловини № 9 Бутівсько-Коломийцівської площі, їх прийняття та часткову оплату з боку ТОВ "АС-Нафтогазресурс".

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №917/1863/15 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Стосовно рішення суду від 13.11.2015 року у справі № 910/27230/15, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ "АС-Нафтогазресурс" до ТОВ "Енергофінанс" про визнання Договору №EF/FS-2013-02 від 17.10.2013 р. недійсним, то станом на час прийняття рішення у справі № 917/2197/15 такі відомості в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи право на судовий захист, особа звертаючись до суду вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 167 ГК України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Як встановлено судом за спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.10.2013 року (на дату укладення оспорюваного правочину) позивач не був учасником ТОВ «АС-Нафтогазресурс» ( арк. справи 60-62). У позові позивач вказує, що став учасником відповідача 1 лише у квітні. При цьому позивачем не надано на вимогу суду доказів наявності корпоративних прав в статутному капіталів відповідача та підстав їх виникнення ( договору купівлі-продажу тощо); Статут ТОВ "АС-Нафтогазресурс" в редакції, чинній на час укладення спірного договору та на час розгляду справи; докази на підтвердження наявності обмежень щодо здійснення повноважень у керівництва ТОВ "АС-Нафтогазресурс" та встановлення їх у статуті товариства та інших витребуваних доказів.

Законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. (п. 51 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 р. N 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»).

Господарський суд відповідно до приписів ст. 43 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач не був учасником ТОВ «АС-Нафтогазресурс» станом на час укладення спірного договору, позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження порушення його корпоративних прав укладенням договору від 17.10.2015 року, відсутністю в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записів щодо обмежень у керівника представництва від імені ТОВ «АС-Нафтогазресурс» станом на час укладення договору, наступним схваленням юридичною особо вчиненого правочину (прийняття виконання за договором та часткову оплату, що встановлено у справі № 917/1863/15), то позовні вимоги необґрунтовані, доказами не підтверджені, як наслідок, задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, у зв'язку із відмовою в задоволенні позову, покладається на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись 33,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 27.11.2015 року.

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.