ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Справа № 914/919/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,
Самусенко С.С. - доповідача,
Татькова В.І.

розглянувши касаційну скаргуСелянського фермерського господарства ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 09 вересня 2015 року
та рішеннягосподарського суду Львівської області від 19 травня 2015 року
у справі№914/919/15
господарського судуЛьвівської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Львів"
доСелянського фермерського господарства ОСОБА_4
про стягнення 290 075,99 грн.
за участю представника від позивача: Вертас М.М.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "АКБ "Львів" звернулося до господарського суду із позовом до СФГ ОСОБА_4 про стягнення 290075,99 грн., з яких 280296,33 грн. заборгованості по відсотках, нарахованих за період з 16.03.2012 по 15.03.2015, та 9779,66 грн. пені, що нарахована за прострочення платежів по відсотках.

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.05.2015 у справі №914/919/15 (суддя Петрашко М.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 (судді: скрипчук О.С. - головуючий, Дубник О.П., Матущак О.І.), позов задоволено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, СФГ ОСОБА_4 звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 09.11.2015 касаційну скаргу у справі №914/919/15 прийнято до провадження.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "АКБ "Львів" вважає її доводи безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 08.02.2008 між ЗАТ "АКБ "Львів", правонаступником якого є ПАТ "АКБ "Львів", як банком та СФГ ОСОБА_4 як позичальником укладено кредитний договір №12.

Згідно умов договору банк зобов`язався відкрити позичальнику відкличну невідновлювану кредитну лінію з лімітом у сумі 550 000,00 грн.

Відповідно до п.1.5 договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 17 відсотків річних. Умовами п.1.8 договору сторони погодили, що термін погашення кредиту згідно графіку погашення, але не пізніше 07.02.2011.

Згідно п.7.9 кредитного договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду від 27.12.2010 у справі №2-195/2010 вирішено стягнути солідарно з СФГ ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "АКБ "Львів" 550 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 102 283,58 грн. заборгованості по процентам та 18654,10 грн. пені по кредитному договору №12 від 08.02.2007.

Судами встановлено, що присуджена до стягнення заборгованість відповідачем не погашена, а тому позивачем нараховано відсотки за користування кредитом за період з 16.03.2012 по 15.03.2015 в розмірі 280 296,33 грн. та пеню в розмірі 9 779,66 грн., стягнення яких є предметом позову у цій справі.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, за ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В пункті п.4.3 договору сторони передбачили право банку нарахувати пеню за несвоєчасне погашення кредиту або його частини, плати за користування кредитом або його частини.

Встановивши неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, враховуючи умови договору та норми наведених статей, господарські суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами та пені, що нарахована за прострочення платежів по відсоткам за користування кредитними коштами.

Судами попередніх інстанцій правомірно відхилено заяву відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовну давність до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом слід обчислювати окремо по кожному простроченому платежу.

Судами встановлено, що позивач просив стягнути відсотки за користування кредитом, нараховані починаючи з 16.03.2012.

Першим днем прострочення оплати відсотків, нарахованих в березні 2012 року, є 30.03.2012.

Аналогічним способом слід визначати дату, з якої відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом і по іншим місяцям.

До суду позивач звернувся 18.03.2015.

Судами встановлено, що трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог по сплаті відсотків за користування кредитом, нарахованих за період з 16.03.2012 по 15.03.2015, не сплинув.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У п.4.3 постанови Пленуму Пленум Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз`яснено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Суди встановили, що позивач нараховує пеню починаючи з 01.04.2015, а позов подано 18.03.2015. Отже строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені не збіг.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Селянського фермерського господарства ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі №914/919/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І. Плюшко

Судді: С. Самусенко

В. Татьков