ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року Справа № 925/2347/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого,
Ємельянова А.С.,
Ковтонюк Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної

скаргифізичної особи-підприємця ОСОБА_4
напостанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 та рішення господарського суду Черкаської області від 05.02.2015
у справігосподарського суду Черкаської області №925/2347/14
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доШевченківського національного заповідника
за участю прокурора міста Черкаси
провнесення змін до договору,
за участі представників сторін:

від ГПУ - Збарих С.М.,

від позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_6,

від відповідача - не з'явилися,

У С Т А Н О В И В:

19.12.2014 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Черкаської області з позовом про внесення змін до договору без номеру та дати на виконання робіт з реконструкції існуючого павільйону біля приплаву "Тарасова гора" у м. Каневі, шляхом покладення всіх прав та обов'язків, які закріплені у договорі за спонсором, на замовника Шевченківський національний заповідник м. Канів, який є кінцевим споживачем виконаних будівельних робіт по реконструкції зазначеного павільйону і на баланс якого вони зараховані. В обґрунтування своїх вимог стверджував, що між ним, Шевченківським національним заповідником м. Канів та ВАТ "Миронівський хлібопродукт" була досягнута домовленість про виконання робіт, замовником яких є заповідник, а ВАТ "Миронівський хлібопродукт" у якості спонсора погоджувався, зокрема, оплатити виконані роботи. Зазначав, що ним були виконані усі роботи, реконструйований об'єкт прийнятий в експлуатацію, проте ВАТ "Миронівський хлібопродукт" відмовився оплатити виконані роботи та підписати спірний договір, що обумовило його звернення із цим позовом до суду.

Шевченківський національний заповідник проти позову заперечували, посилаючись на те, що проект спірного договору до кінця не узгоджений, не оформлений та не підписаний усіма сторонами, тобто правочин не є вчиненим. Тому вважали, що підстави для задоволення позову відсутні.

05.02.2015 рішенням господарського суду Черкаської області (суддя Пащенко А.Д.), залишеним без змін 22.06.2015 постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Ткаченко Б.О., Зеленін В.О., Пашкіна С.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю. Судові рішення мотивовані тим, що договір, як багатосторонній правочин, не є укладеним, оскільки його не було погоджено та підписано ВАТ "Миронівський хлібопродукт", який мав бути спонсором за договором та на якого покладено обов'язок з оплати робіт по договору.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_4 посилався на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, тому просив скасувати судові рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Згідно з ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З аналізу зазначених положень закону убачається, що у разі коли договір укладено у письмовій формі, одним із обов'язкових реквізитів є підпис сторін, який відображає волевиявлення сторони і щодо надання договору письмової форми і щодо укладення договору. Водночас відсутність підпису сторони під договором унеможливлює констатацію надання договору письмової форми та відображення згідності волі осіб, що його уклали, у відношенні його умов.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди обох інстанцій, проаналізувавши положення діючого законодавства, наявні у матеріалах справи документи, установивши, що спірний договір не містить підпису ВАТ "Миронівський хлібопродукт", який мав бути спонсором за цим договором, у зв'язку з чим договір є неукладеним, дійшли обґрунтованого висновку про неможливість внесення змін без наявності підписаного сторонами договору. Тому суди попередніх інстанцій дійшли підставного висновку, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги відповідно до положень ст.33 ГПК України.

Твердження заявника щодо укладеності договору у зв'язку з його підписанням двома сторонами, обґрунтовано не взято до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства та положенням самого договору, у пункті 11.1 якого вказано, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими особами сторін.

Належних обґрунтувань, з посиланням на норми права, які б спростовували висновки попередніх судових інстанцій, заявником не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень, при ухваленні яких здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі не заслуговують на увагу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК України не відноситься до компетенції касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 та рішення господарського суду Черкаської області від 05.02.2015 у справі №925/2347/14 - без змін.

Головуючий суддяВ.Я. Карабань
СуддяА.С. Ємельянов
СуддяЛ.В. Ковтонюк