КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа№ 910/12336/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Демчук О.В. (дов. №14-94 від 18.04.2014 року);

від відповідача - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015року

у справі № 910/12336/13 (суддя: К.В. Полякова)

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

про стягнення 111 281 209, 91 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення суми основного боргу 91 019 008,41 грн., суму інфляційних втрат 11 294 139,18 грн., три відсотки річних у розмірі 8 968 062,32 грн. загальною сумою 111 281 209,91 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13 позовні вимоги задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 91 019 008 гривень 41 копійку основного боргу, 9 879 636 гривень 96 копійок інфляційної складової боргу, 3% річних у розмірі 7 617 723 гривні 52 копійки та 67 110 гривень 13 копійок витрат зі сплати судового збору. У іншій частині у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу в частині сплати грошових коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Враховуючи встановлений факт порушення відповідачем умов договору, судом першої інстанції частково стягнуто з відповідача штрафні санкції з урахуванням здійсненого розрахунку.

Не погодившись із вказаним рішенням, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подала до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13 в частині задоволення вимоги про стягнення 90 000,00 грн. 3% річних та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимоги про стягнення 90 000,00 грн. 3% річних.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що при винесенні рішення неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи; порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 року апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя: Пашкіна С.А., судді: Сітайло Л.Г., Баранець О.М. та призначено розгляд справи на 11.08.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати від 10.08.2015 року, у зв'язку з відпусткою судді Баранця О.М., для розгляду справи №910/12336/13 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Пашкіна С.А., судді: Сітайло Л.Г., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015 року колегією суддів у складі головуючого судді Пашкіна С.А., суддів Сітайло Л.Г., Пономаренко Є.Ю. розгляд справи було відкладено на 07.09.2015 року.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Пашкіної С.А. у відпустці, відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50, підпункту 2.3.50 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу, апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" передано на розгляд головуючому судді Агриковій О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року прийнято апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року по справі №910/12336/13 до провадження та призначено розгляд справи на 30.09.2015 року.

07.09.2015 року представник позивача подав письмові заперечення на доповнення до апеляційної скарги в яких він вважає, що судом не можуть бути враховані докази надані відповідачем в доповненні до апеляційної скарги, оскільки останній не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Також, 07.09.2015 року відповідач подав через канцелярію суду клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

23.09.2015 року відповідачем подано через канцелярію суду заяву в якій він просив розглянути подане 07.09.2015 року клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року прийнято апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року по справі №910/12336/13 прийнято до провадження у визначеному складі суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13 на 18.11.2015 року.

В судове засідання, призначене на 18.11.2015 року, з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду. Не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, враховуючи належне повідомлення відповідача про час та дату судового засідання, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 18.11.2015 року було розглянуто клопотання відповідача №31/13-3410 від 07.09.2015 року про призначення експертизи.

Колегією суддів відмовлено у його задоволенні з огляду на наступне.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність обгрунтованих підстав для призначення експертизи, беручи до уваги, що питання, поставлені на вирішення експерта чинним законодавством віднесено до компетенції суду, судова колегія відмовляє у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 03.01.2006 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірньою компанією "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (покупець) було укладено Договір №06/06-4 купівлі-продажу природного газу (далі за текстом - договір) (т.1, а.с. 9-14).

Між сторонами було укладено ряд додаткових угод, а саме додаткова угода № 1 від 27.01.2006 року (т.1, а.с. 15), додаткова угода № 2 від 29.12.2006 року (т.1, а.с. 16) та додаткова угода № 3 від 23.02.2009 року (т.1, а.с. 17). Вказаними додатковими угодами було внесено міни до умов договору в частині здійснення розрахунків, строку дії договору та ін.

У відповідності до п.1.1 договору, згідно з умовами додаткової угоди №2, продавець зобов'язується передати у власність покупцеві в 2006 році та в І кв. 2007 року імпортований природний газ для потреб промислових підприємств, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно з п.2.1. договору, продавець передає у власність покупцеві у 2006 році природний газ в обсязі до 28 376 млн. куб. м у тому числі по кварталах: І кв. - до 6 961 млн. куб. м, ІІ кв. - до 6 274 млн. куб. м, ІІІ кв. - до 6 289 млн. куб. м та ІV кв. - до 8 852 млн. куб. м.

Відповідно до п.2.1.1 договору, доповненого згідно додаткової угоди №2, продавець передає у власність покупцеві у І кв. 2007 року природний газ в обсязі до 100 млн. куб. м.

Пунктом 3.4. договору сторони дійшли згоди про те, що приймання-передача газу, його документальне оформлення та звітність здійснюються відповідно до порядку, встановленого Положенням про порядок складання балансів природного газу в газорозподільних мережах, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 24.12.2001 року №677. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти приймання-передачі газу уповноважені представники сторін складають та підписують до 13 (тринадцятого) числа, наступного за місяцем продажу.

Положеннями п.5.1. договору, у редакції додаткової угоди №1, визначено, що розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок продавця протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

З матеріалів справи вбачається, що умовами п.2. додаткової угоди №3 від 29.02.2009 року сторони підтверджують, що станом на 01.02.2009 року заборгованість покупця перед продавцем за договором складає 118 962 535,49 грн. Вказану суму покупець зобов'язався сплатити в термін до 31.12.2009 року (п. 3 додаткової угоди №3).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідачем не у повному обсязі здійснено погашення наявної суми заборгованості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Так, протягом встановленого умовами договору періоду позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ. Вказаний факт сторонами не заперечується під час розгляду даного господарського спору.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо здійснення повного розрахунку за поставлений природний газ, в зв'язку з чим виникла заборгованість.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що додатковою угодою №3 від 29.02.2009 року відповідач визнав розмір наявної заборгованості у сумі 118 962 535,49 грн. Крім того, вказаною додатковою угодою відповідач зобов'язався сплатити заборгованість у термін до 31.12.2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив лише часткове погашення існуючої заборгованості. Згідно Акту звіряння розрахунків від 31.12.2012 року (т.1, а.с. 19-20) відповідачем підтверджено існуючу заборгованість перед позивачем у сумі 91 019 008,41 грн.

Доказів оплати на суму 91 019 008,41 грн. матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач в повному обсязі за поставлений газ не розрахувався, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 91 019 008,41 грн.

Порушенням зобов'язання відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом приписів статті 614 статті 610 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності) якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем умов договору, позивачем правомірно заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з рахунком цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат за період з 16.07.2010 року до 22.03.2013 року у сумі 9 879 636,96 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у своєму відзиві просив суд першої інстанції застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення з відповідача 8 968 062,32 грн. 3% річних за період з 01.01.2010 року по 22.03.2013 року та вимог про стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати починаючи з 16.07.2010 року, а із позовом до суду ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернувся 27.06.2013 року, про що свідчить відтиск штемпеля відділу діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва на позовній заяві, тобто позивачем з вказаної вимоги строк позовної давності тривалістю у три роки не пропущений.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України", заявляючи до стягнення 8 968 062,32 грн. 3% річних визначає період нарахування 01.01.2010-22.03.2013.

Враховуючи, що загальний строк позовної давності становить три роки, та беручи до уваги, що позивач звернувся до суду із позовом 27.06.2013 року, то початком періоду нарахування процентів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України має бути 27.06.2010 року.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування строків позовної давності до вимог в частині стягнення 3% річних та часткове задоволення позовних вимог в цій частині у сумі 7 617 723,52 грн.

Стосовно тверджень апелянта про списання заборгованості з штрафних та фінансових санкцій, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету міністрів України від 08.08.2011 року №894 затверджено Порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію.

Обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується: учасниками процедури списання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом або виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, перед дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - компанія "Газ України") - у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників; компанією "Газ України" - у сумах, що обліковуються в її бухгалтерському обліку, включаючи заборгованість ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію (п.4 вказаного порядку).

Для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів. Списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу (п.6 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію).

ДК "Газ України" на надано до суду протоколу комісії учасника процедури списання заборгованості, створення якої передбачено п.6. Порядку, на підставі якого здійснюється узгодження сум, що підлягають списанню.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги твердження відповідача про списання заборгованості.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року у справі №910/12336/13 залишити без змін.

3. Справу №910/12336/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз