ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2015 р. Справа № 922/3367/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гончар Т. В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 01.04.2015 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №1 від 20.01.2015, ОСОБА_3 (директор), НОМЕР_1 від 14.09.1999 року, протокол № 6 від 09.02.2014 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" (вх.№4468 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 17 серпня 2015 року по справі №922/3367/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний", с. Благодатне

про стягнення 42462,92 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.08.2015 року по справі №922/3367/15 (суддя Хотенець П.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" 30653,64 грн. основного боргу, 2292,72 грн. пені, 7143,21 грн. інфляційних витрат, 2373,35 грн. 3% річних, 1827 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17.08.2015 року по справі №922/3367/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" надало відзив, у якому проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення прийнято при повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, із дотриманням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для його скасування.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 17.04.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" (постачальник - позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" (покупець - відповідач у справі) був укладений договір поставки засобів захисту рослин № 17/4-1, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар: засоби захисту рослин.

Загальна вартість товару складається відповідно до видаткових накладних постачальника (пункт 3.1 договору).

За пунктом 3.2 договору, форма оплати перерахування на розрахунковий рахунок не пізніше 31.10.2012 року. Поставка товару у повному обсязі здійснюється в строк до 31.10.2012 року (пункт 4.1 договору).

Умовами пункту 5.2 договору передбачено, що в разі невиконання однієї із сторін своїх зобовязань, визначених договором, остання повинна сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Як зазначає позивач, в рамках укладеного між сторонами договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 93653,64 грн. Відповідач вартість поставленого товару позивачу сплатив в сумі 63000,00 грн.

З метою досудового регулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена претензія про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок неналежного виконання останнім зобовязань за договором.

У звязку з тим, що відповідачем не вчинено дії по погашенню суми заборгованості за поставлений товар, позивач звернувся до місцевого господарського суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі договору поставки.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції жодна із сторін не заперечувала щодо укладення договору поставки.

За приписами статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов договору (пункт 3.2) вбачається, що оплата за поставлений товар повинна бути здійсненна не пізніше 31.10.2012 року.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність чи відсутність будь-яких зобовязань з оплати вартості товару підтверджується лише первинними документами.

В розрізі пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (далі по тексту - Положення), вбачається, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно приписів пунктами 2.4, 2.5 Положення первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в оформленні видаткових накладних не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції.

Відповідно до абзацу першого підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року № 168/704 (надалі Положення), документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Пунктом 2.13. Положення передбачено, що керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачі особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Таким чином, оформлення видаткової накладної, включаючи проставляння на ній підпису, може здійснюватися керівником підприємства або особами, перелік яких затверджується керівником підприємства.

Як вбачається із правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар в порядку статті 692 Цивільного Кодексу України. (Постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 у справі № 5002-8/481-2001).

З огляду на визначене, видаткова накладна № РН 0000127 від 19.07.2012 року на суму 63021,89 грн., копія якої є в матеріалах справи, відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та є первинними документом, який констатує факт здійснення господарської операції проведеної між зобовязаними контрагентами (позивачем та відповідачем).

Пунктом 11 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99 закріплено, що приймання товарів мають право здійснювати робітники отримувача (покупця), уповноважені керівництвом підприємства - отримувача.

Вказаною Інструкцією передбачено, що товарно-матеріальні цінності відпускаються покупцям тільки за довіреністю одержувачів на бланках довіреностей встановленої форми (додаток № 1 до Інструкції). Довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства.

Видача бланків довіреностей (Типова форма № М-2) здійснюється після їх реєстрації у журналі реєстрації довіреностей (Типова форма № М-3), який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. При цьому нумерація виданих протягом року довіреностей має бути наскрізною (п. 3 Інструкції № 99).

Згідно з пунктом 6 Інструкції вбачається, що довіреність на одержання цінностей від постачальника видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Згідно із пунктом 4, абзацу 1 пункту 5 Інструкції довіреність на одержання цінностей видається тільки особам, що працюють на даному підприємстві. Довіреність особам, що не працюють на даному підприємстві, може бути видана з дозволу керівника підприємства, якщо підприємство, де працює дана особа, видало їй довіреність на одержання тих самих цінностей і такої ж кількості з цього підприємства. Довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться централізованою бухгалтерією, довіреність на одержання цінностей підписується керівником підприємства та головним бухгалтером централізованої бухгалтерії або їх заступниками та особами, ними на те уповноваженими.

У відповідності з абзацу 3 пункту 6 Інструкції при виписуванні довіреності перелік цінностей, які належить отримати по ній (графа "Найменування цінностей" у бланку довіреності), наводиться обов'язково із зазначенням назви і кількості цінностей для одержання, незалежно від того, чи є такі відомості у документах на відпуск (наряді, рахунку, договорі, замовленні, угоді тощо) цінностей. Незаповнені рядки довіреності прокреслюються.

Згідно з пунктом 12 зазначеної Інструкції забороняється відпускати цінності у випадках подання довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або з незаповненими реквізитами тощо.

Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців).

Пунктом 13 Інструкції передбачено, що довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі. У цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а другий - додається до залишеної у постачальника довіреності і використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно з довіреністю, а також для проведення розрахунків з одержувачем.

Додатком № 1 до Інструкції затверджено типову форму довіреності на одержання товарно-матеріальних цінностей № М-2.

Колегія суддів визначає, що наявна в матеріалах справи довіреність на одержання цінностей від 19.07.2012 року за №81 є первинним документом, та фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства - відповідача про уповноваження конкретної фізичної особи (ОСОБА_3В.) одержувати для підприємства-відповідача визначений перелік та кількість цінностей.

Крім того, здійснення відповідачем оплати товару в сумі 63000,00 грн. та відсутність будь-яких заперечень щодо отриманого товару, свідчить про схвалення керівництвом відповідача дій особи, яка отримала вищевказаний товар.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів в порядку статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про здійснення відповідачем належної оплати вартості поставленого товару за видатковою накладною №РН 0000127 від 19.07.2012 року в сумі 21,89 грн.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції заявник надав копію платіжного доручення №547 від 17.11.2015 року, яка на його думку, є свідченням проведення бухгалтерської операції з погашення заборгованості за договором від 17.04.2012 року за №17/4-1, через що вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача в частині стягнення боргу в сумі в сумі 21,89 грн.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд

апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Водночас, якщо прийняте рішення судом першої інстанції є по суті законним та обґрунтованим, то саме лише подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, не може вважатися підставою для скасування процесуального документа.

В розрізі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року вбачається, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень пленуму Вищого господарського суду України викладених в пункті 1 Постанови від 23.03.2012 року Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Тобто, за вимогами процесуального законодавства рішення є законним лише тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Отже, наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення №547 від 17.11.2015 року не може свідчити про не обґрунтованість судового рішення в частині стягнення боргу в сумі в сумі 21,89 грн., оскільки даний документ був поданий до суду апеляційної інстанції під час повторного перегляду даної справи та не був досліджений під час розгляду справи у суді першої інстанції.

З огляду на встановлений факт порушення відповідачем зобовязання за договором в сумі 21,89, позивач має всі правові підстави вимагати стягнення з контрагента штрафних санкцій за порушення договірних зобовязань.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (частиною 6 статті 232 Господарського Кодексу України).

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1 Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давністю в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Судом встановлений факт порушення (прострочення) відповідачем свого грошового зобов'язання.

Проте, враховуючи наведене та оскільки позивач просить стягнути пеню за період з 01.11.2012 року до 01.05.2013 року, але з позовом до суду він звернувся лише в червні 2015 року, судова колегія дійшла до висновку, що встановлений статтею 258 Цивільного кодексу України, річний строк давності для стягнення пені сплив, що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Розглядаючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказані суми повинні нараховуватись, та задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 1,69 грн. та 15,82 грн. збитків від інфляції.

Однак, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача наявні боргові зобовязання перед позивачем по видатковій накладній №РН 0000055 від 15.05.2012 року в сумі 30631,75 грн., з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, до позовної заяви позивач надав копію видатковою накладною №РН 0000055 від 15.05.2012 року без будь-яких підписів сторін. Надалі, з метою уточнення обґрунтування позовних вимог, позивач надав копію видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року, та зазначив, що оригінал даної видаткової накладної був знищений (а.с. 50-51, том 1).

Факт знищення оригіналу видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року підтвердив представник позивача у судовому засідання 20.11.2015 року.

Відповідно до статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23. ( п. 5.27 Національного стандарту України ("Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003") Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 року № 55).

Суд попередньої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що копія видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року, яка подана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог (а. с. 52, том 1), не засвідчена в порядку, передбаченому пунктом 5.27 Національного стандарту України ("Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003") Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 року № 55 та статті 36 Господарського процесуального кодексу України.

А тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання неналежно оформленими, у відповідності до статей 32 та 36 Господарського процесуального кодексу України, ксерокопій видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року (а. с. 52, том 1), наданих позивачем допустимим доказом по справі, оскільки вказана копія не відповідає вимогам ДСТУ 4163-2003.

Також, в матеріалах справи наявні суперечливі докази формування видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року. Так, із супровідного листа директора Товариство з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" від 19.07.2012 року, вбачаєтеся, що комплект документів за видатковою накладною №РН 0000055 від 15.05.2012 року був сформований помилко, та прохає відповідача не здійснювати сплату рахунків.

В розрізи визначених обставин справи, без оригіналу видаткової накладної №РН 0000055 від 15.05.2012 року не можливо повно та всебічно розглянути спір у даній справі, у звязку з чим колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 30653,64 грн.

Наявні в матеріалах справи податкові накладні (а.с. 28-29, том 1), які визначені позивачем, як підстава звернення із позовом не є первинними документами, оскільки не містить усіх необхідних реквізитів, не підтверджують факт здійснення господарські операції, а тому не можуть бути доказом виникнення прав та обов'язків та відповідно наявності заборгованості за договором.

Відповідно до пункту 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому, згідно з пунктом 1 та пунктом 2 частини 1 статті 104 ГПК України неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, є підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 17.08.2015 року по справі №922/3367/15 прийняте при не належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим наявні підстави для його часткового скасування.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, 103, 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.08.2015 року по справі №922/3367/15 скасувати в частині стягнення 30631,75 грн. основного боргу, 2292,72 грн. пені, 7127,39 грн. інфляційних витрат та 2371,66 грн. 3% річних та 1825,31 грн. судового збору та в цій частині в позові відмовити..

В частині стягнення 21,89 грн. основного боргу, інфляційних витрат в сумі 15,82 грн., 3% річних в сумі 1,69 грн. та 1,69 грн. судового збору рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіма-рост" (61014, АДРЕСА_1, код 35588088, р/р № 6 в ПАТ "ОСОБА_4 Аваль" м. Києва, МФО 380805) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Благодатний" (63461, Харківська область, Зміївський район, с. Благодатне, вул. Жовтнева, буд. 16, код 34713214, р/р № 346 в ПАТ "КБ Актив-банк", МФО 300852) 912,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Плужник О.В.