РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/28214/14

За позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Інтербанк"

до Страхового товариства з додатковою відповідальністю "Гарантія"

про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та стягнення грошових коштів 1 152 200,00 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники стоні:

від позивача: Нечай О.В. - довіреністю від 01.10.2015 року;

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Інтербанк" до Страхового товариства з додатковою відповідальністю "Гарантія" про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та стягнення грошових коштів 1 152 200,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16 лютого 2015 року (суддя Літвінова М.Є.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25 травня 2015 року (судді Федорчук Р.В., Майданевич А.Г., Лобань О.І.) у справі №910/28214/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.09.2015 року у справі №910/28214/14 Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 травня 2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 16 лютого 2015 року скасовано, справу №910/28214/14 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суд м. Києва №04-23/1558 від 07.10.2015 року, у зв'язку з поверненням Вищим господарським судом України справи №910/28214/14 до Господарського суду міста Києва, призначено повторний автоматичний розподіл справи, за наслідками якого справу було призначено на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.10.2015 року прийнято справу №910/28214/14 до провадження, розгляд справи призначено на 28.10.2015 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.10.2015 року розгляд справи відкладено на 17.11.2015 року.

02.11.2015 року через канцелярію суду представник позивача подав додаткові пояснення.

В судове засідання 17.11.2015 року представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 17.11.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 17.11.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Інтербанк" (далі по тексту - позивач, Банк, ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЄВРО» (далі по тексту - позичальник) укладено Кредитний договір №3836/9 (далі по тексту - Кредитний договір), за умовами якого (п.2.1 Кредитного договору) банк надає позичальнику кредит у сумі 26 000 000,00 грн. для придбання цінних паперів.

Відповідно до п.2.2 Кредитного договору, Банк надає позичальнику кредит з кінцевим терміном повернення - не пізніше 24.11.2014, з процентною ставкою 16 % річних.

Таким чином, за умовами кредитного договору позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 24.11.2014.

09.01.2014 між Страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі по тексту - відповідач, страховик, СТзДВ «Гарантія») та позивачем (страхувальник) укладено Договір страхування кредиту №59 08 0000-0103 (далі по тексту - Договір страхування), за умовами якого (п. 4.1. Договору страхування) предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані зі збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальника страхувальнику кредиту та процентів за користування кредитом на умовах, встановлених діючим кредитним договором №3836/9 від 31.12.2013. Позичальник за кредитним договором - ТОВ "Техноєвро", сума кредиту становить: 26 000 000,00 грн.

Згідно Договору страхування відповідач зобов'язується за обумовлену в Договорі плату (страховий платіж), при настанні передбаченої в Договорі події (страхового випадку) відшкодувати позивачу заподіяні внаслідок цієї події збитки (сплатити страхове відшкодування) в межах страхової суми, визначеної у Договорі.

Розмір страхової суми складає 26 000 000,00 грн., франшиза (у відсотках від страхової суми) становить 1,0 % (п. 5 Договору страхування).

Згідно з п.6.1 Договору страхування, страховим випадком за договором є фактично підтвердження Страхувальником в термін, обумовлений договору страхування, факт настання збитків через невиконання або неналежне виконання Позичальником своїх зобов'язань перед Страхувальником по поверненню кредиту, процентів по ньому в строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

У п.7.2 Договору страхування сторони передбачили, що страховий платіж (внесок) за період страхування становить 1 152 200,00 грн.

Пунктом 8 Договору страхування передбачено, що строк дії договору (період страхування) встановлюється згідно з п.8.2 цього договору, але не більше строку дії кредитного договору.

Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв. 07 січня 2014 року та діє до 23 год. 59 хв. 24 листопада 2014 року (п. 8.2. Договору страхування).

Позивач в позовній заяві зазначає, що Договір страхування має на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Позивач просить суд встановити нікчемність Договору страхування кредиту № 59 08 0000-0103 від 09.01.2014 року, який був укладений між ПАТ КБ "ІНТЕРБАНК" та СТзДВ "Гарантія".

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що за умовами Договору страхування ПАТ КБ "ІНТЕРБАНК" (позивач) позбавлений можливості отримати страхове відшкодування оскільки Договір страхування припиняється у день, який є датою погашення кредиту - 24.11.2014. А тому позивач вважає, що він автоматично позбавлений права при невиконанні позичальником обов'язку щодо сплати заборгованості за Кредитним договором, оскільки порушення позичальником сплати заборгованості за Кредитним договором, якщо воно відбудеться після спливу строку дії Договору страхування - 25.11.2014, на наступний день після спливу строку дії договору.

З огляду на зазначене, позивач вказує, що виконання укладеного ПАТ КБ "Інтербанк" договору страхування спричинило погіршення фінансового стану банку, та мало на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на загальну суму 1 152 200,00 грн. та згідно ч. 3 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договір страхування є нікчемним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Частиною 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент запровадження тимчасової адміністрації Банку) визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини 21 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У відповідності до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

За змістом ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Пунктом 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Виходячи з системного аналізу ст.ст.207, 215 ЦК України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Договір страхування припинив свою дію в день погашення кредиту (24.11.2014р.), що на думку позивача свідчить про те, що договір страхування мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Однак, з даною точкою зору суд не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 251 ЦК України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч.1 ст.255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

У постанові Національної комісії регулювання електроенергетики "Про схвалення примірного договору між ДП "Енергоринок" та постачальниками електричної енергії за нерегульованим тарифом" від 18.06.2004 № 631 визначено, що слід розуміти під банківським днем, а саме день, коли банківська система України дозволяє перерахування коштів.

У Податковому кодексі України наведено визначення, що слід розуміти під операційним (банківським) днем, а саме частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання.

За умовами Кредитного договору позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 24.11.2014 року.

Тобто, враховуючи умови Кредитного договору та робочий час, протягом якого можливе перерахування позичальником грошових коштів (повернення кредитної заборгованості), останнім терміном повернення кредиту є 18 год. 00 хв. 24.11.2014 року.

Договір страхування діє до 23 год. 59 хв. 24 листопада 2014 року.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що термін повернення кредиту та термін дії Договору страхування за часом не співпадають.

Суд зазначає, що у Договорі страхування зазначені дії страхувальника при настанні страхової події, а саме, (п. 11.1. Договору страхування) після настання страхового випадку страхувальник зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше через 3 дні (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика.

У тексті договору страхування вказані дії страхувальника (позивача), які повинні статися після настання страхового випадку, але не обумовлено, що такі дії страхувальника повинні бути тільки у період дії договору страхування.

Така умова за договором страхування поширюється тільки при настанні страхового випадку, тобто на збитки внаслідок подій, які відбулися протягом періоду страхування.

Таким чином, у разі неповернення позичальником суми кредиту та процентів за користування кредитом позивачу в кінцевій термін - 24.11.2014 року за кредитним договором, саме останній день слід вважати датою настання страхового випадку.

Наразі, позивач зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше через 3 дні (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика про обставини події.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір страхування не позбавляє права позивача звернутися до відповідача із заявою про настання страхової випадку та виплати страхового відшкодування згідно умов Договору страхування після спливу дії Договору, а саме 24.11.2014, а тому суд констатує що сторонами що при укладанні Договору страхування було досягнуто всіх істотних умов договору, та вказаний договір не суперечить вимогам ст. 203 та 215 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що страховий випадок за Договором страхування взагалі мав місце.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що твердження позивача про те що договір страхування кредиту №59 08 0000-0103 від 09.01.2014 року є нікчемний, що спричинило погіршення фінансового стану позивача, яке мало на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на суму 1 152 200,00 грн., є необґрунтованими, безпідставними та такими що не доведені.

Суд також зазначає, що чинним законодавством визначено категорії договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, які є нікчемними.

При цьому підписаний сторонами до введення тимчасової адміністрації договір страхування кредиту №59 08 0000-0103 від 09.01.2014 не входить до переліку договорів, визначених в частині 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а отже свідчить про відсутність підстав вважати вказаний вище правочин таким, що не породжує правових наслідків.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, а тому вимоги позивача про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки така вимога може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 23.11.2015 року.