ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.10.2015 Справа № 905/1557/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Харакоза К.С., при секретарі судового засідання Колтак Т.М.,

розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомба 2010", м. Харцизьк, Донецька область,

про стягнення 5913,18 грн.,

За участю:

Представник позивача Момот Е.С. (за довіреністю);

Представник відповідача не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомба 2010", м. Харцизьк, Донецька область, про стягнення 5913,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем 26.02.2010р. був укладений договір про співробітництво №58-26/02/10-061. Вподальшому, 19.07.2013 року між ПАТ "Дельта Банк" та громадянином Аранським В.А. було укладено кредитний договір № 003-04101-190713, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 5913,18грн. з метою придбання товару/послуг у ТОВ "Бомба 2010". Товар, який був придбаний Аранським В.А. за договором № 003-04101-190713 був повернутий останнім, у зв'язку з чим відповідач мав повернути позивачу грошові кошти в сумі 5913,18грн.

В обґрунтування позивач посилається на ст.ст. 1, 7, 12, 15, 58 ГПК України, ст.ст. 1, 2, 4, 36, 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

25.08.2015р. господарським судом Донецької області порушено провадження у справі.

Ухвалами суду від 02.09.15р., від 29.09.15р. та від 12.10.15р. розгляд справи відкладався у зв'язку з необхідністю отримання додаткових документів.

В судовому засіданні 19.10.15р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, тому справу, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2010р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про співробітництво №58-26/02/10-061 (далі - договір) (а.с. 24-27), відповідно до п.1.1 якого, з метою просування товарів, які реалізуються у Магазинах продавця, та з метою задоволення потреб споживачів, сторони домовились, що продавець виписувати кінцевим споживачам товарів рахунки-фактури і резервувати вказані в рахунках-фактури товари на термін не більше 5 (п'яти) днів, а банк буде приймати виписані продавцем рахунки-фактури та додаткові документи для надання Кредитів в оплату вартості товарів, вибраних споживачами продавця, та контролювати надходження коштів в оплату товарів.

Пунктом 3.6 Договору сторони передбачили, що якщо споживач протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту перерахування Банком кредитних коштів на рахунок продавця в оплату вартості товару не отримав його або не узгодив з продавцем інший строк отримання товару, продавець має право розірвати договірні відносини щодо купівлі-продажу товару зі споживачем в односторонньому порядку та повернути кошти, отримані в оплату вартості товару, на рахунок банку, про що письмово повідомляє банк. Банк протягом 1 (одного) робочого дня з моменту отримання грошових коштів від продавця спрямовує їх на погашення заборгованості споживача за відповідним кредитним договором. У разі виникнення після такого погашення залишку грошових коштів, банк виплачує їх споживачу.

В матеріалах справи наявний меморіальний ордер №47957724 від 22.07.2013 року, який свідчить про перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача в сумі 5913,18 грн. (а.с. 5).

19.07.2013 року позичальник - Аранський В.А. звернувся до банку з заявою про розірвання договору №003-04101-190713 та відмовився отримати кредит.

Ухвалами від 02.09.15р., від 29.09.15р. та від 12.10.15р. господарський суд зобов'язував позивача надати суду копію кредитного договору №003-04101-190713, та рахунку фактури №СФН -000959 від 19.07.2013р.

Проте, доказів укладання між ПАТ "Дельта Банк" та громадянином Аранським В.А. кредитного договору №003-04101-190713, суду не надано.

21.08.2013 року позивач звернувся до відповідача з вимогою перерахувати грошові кошти у розмірі 5913,18 грн. за товар/послугу, що було повернуто в зв'язку з розірванням Договору № 003-04101-190713 від 19.07.2013 року (а.с. 6). Докази направлення вимоги суду не надані.

В матеріалах справи наявна довідка відповідача від 19.07.13р., підписана супервайзером Мустафа В.В., відповідно до якої клієнт Аранським В.А. товар - Ноутбук 14-16 Asus K56СВ-ХХ036Н, комплексний пакет налаштування ПК Стандарт - на суму 5913,18грн., на руки не отримував, і в даний момент товар знаходиться в магазині (а.с. 9 оборот).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вказане положення відповідає статті 55 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов:

- наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу);

- порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача;

- належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У рішенні Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

При цьому під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За таких обставин закон зобов'язує позивача при зверненні до господарського суду довести наявність свого права і факт його порушення або оспорювання з боку зобов'язаної особи - відповідача.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відповідно до пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви сутність спору полягає у поверненні відповідачем грошових коштів в сумі 5913,18грн., які були перераховані відповідачу для придбання громадянином Аранським В.В. товару - Ноутбук 14-16 Asus K56СВ-ХХ036Н, у зв'язку з відмовою останнім від вказаного товару.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Обов'язок щодо доведення суду обставин, якими він обґрунтовує правомірність своїх вимог, статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України покладений саме на позивача. В свою чергу, статтями 4-2 та 4-3 ГПК України закріплені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та здійснення судочинства на засадах змагальності. Аналогічні положення про принцип рівності закріплені в статті 129 Конституції України та ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Принцип рівності перед законом і судом означає рівність суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу. З принципу рівності перед законом і судом випливає, що правосуддя здійснюється незалежно від правового статусу учасників процесу, їхнього майнового стану, форми власності й інших критеріїв; процесуальне становище учасників судочинства визначається тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим; процесуальний порядок вирішення справ визначається процесуальною формою. Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторін, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи учасники процесу обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими господарському суду доказами. Саме у цьому полягає активність сторін та інших учасників процесу в змагальності. Оскільки суд зобов'язаний попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, ризик настання цих наслідків покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд вважає, що збирання судом будь-яких доказів в обґрунтування правомірності вимог заявника є фактично перекладанням обов'язку сторони на суд, що суперечить принципам рівності та змагальності.

Згідно зі статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з пунктом 2 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України «Про судове рішення» від 10.12.96 р. N 02-5/422 (з наступними змінами та доповненнями) у відповідності з статтею 4 ГПК України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

З наведеного вбачається, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем та витребувані судом докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на умови договору про співробітництво від 26.02.2010р. Конкретний пункт договору, що обґрунтовує вимоги позивачем не зазначено. Зі змісту наданих позивачем пояснень суд приймає до розгляду вимоги обґрунтовані положеннями п.3.6. договору.

Пунктом 3.6. договору про співробітництво встановлений обов'язок відповідача повернути позивачу суму грошових коштів у випадках, коли споживач відмовився від отримання товару протягом 10 календарних днів після перерахування йому кредитних коштів.

Грошові кошти було перераховано позивачем 22.07.2013р., тобто підставою для повернення їх позивачеві є факт неотримання споживачем від відповідача товару протягом періоду 22.07.2013р. - 01.08.2013р.

В ході судового розгляду встановлено, що споживач Аранський В.А. відмовився від отримання товару - Ноутбуку 14-16 Asus K56СВ-ХХ036Н та від отримання кредитних коштів 19.07.2013р., про що свідчить його заява від 19.07.13р. та довідка відповідача №б/н від 19.07.2013р. (а.с. 7, 7 оборот), тобто за 3 дні до перерахування коштів.

Факт неотримання (відмови) споживача Аранським В.А. від товару після 22.07.2013р. суду не надані.

Крім того, порядок перерахування грошових коштів визначений п.3.1.-3.4. договору, та встановлено дії сторін, що передують перерахуванню, а саме: отримання відповідачем документів від споживача, виписка відповідачем рахунку фактури на товар; укладання кредитного договору; отримання від позивача листа - гарантії; передача товару споживачу тощо.

Жодного із зазначених документів матеріали справи не містять, що унеможливлює ототожнення судом платежу здійсненого за меморіальним ордером 47957724 від 22.07.2013 року з оплатою за товар, який споживач Аранський В.А. відмовився прийняти за 3 дні до того.

Зазначені обставини спростовують доводи позивача та зумовлюють відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ, до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомба 2010", м. Харцизьк, Донецька область, про стягнення 5913,18грн. - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2015 року.

Суддя К.С. Харакоз