РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015Справа №910/27233/15

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Владана"

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

про: визнання пунктів договору недійсними

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: Титаренко П.В., представник за довіреністю

від відповідача: Мамалига Б.А., представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Владана" до товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" про визнання пунктів договору недійсними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.10.2015 року порушено провадження у справі №910/27233/15.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що п.п. 2.2., 2.3. Договору поставки №АП-13-0007 від 26.03.2014 року на підставі ст.215 ЦК України має бути визнані недісними, оскільки вставновлюють перерахунок вартості товару з врахуванням фактичного курсу купівлі долара США.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, вказуючи про відсутність підстав для визнання п.п. 2.2., 2.3. Договору поставки недісними, враховуючи, що положеннями чинного законодавства України передбачено визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

У судовому засіданні 17.11.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Владана» (покупець) укладено Договір поставки засобів захисту рослин №АП-13-0007 (далі - Договір) та Додаткова угода до нього від 23.04.2014р. №АП-13-0007ДС1 (далі - Додаткова угода).

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач зобов'язувався передати у власність позивачу, а позивач зобов'язувався прийняти й оплатити засоби захисту рослин (далі - Товар) на загальну суму 133 135,63 грн. Додатковою угодою від 23.04.2014р. сторони домовилися зменшити кількість та не поставляти товар на суму 14 454,00 грн.

Таким чином, загальна сума Договору після укладення Додаткової угоди склала 118 682,00 грн.

Відповідно до п.2.2. Договору при розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару з врахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіку, закріпленого в п.2.1. цього Договору за наведеною формулою.

Відповідно до п.2.3. Договору Положення п.2.2. застосовуються тільки у випадку зміни (збільшення та/або зменшення) фактичного курсу купівлі долара США. При застосуванні п.2.2. цього Договору, у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США, Продавець виставляє рахунок-фактуру, який Покупець зобов'язаний оплатити протягом 1 (одного) банківського дня.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що п.п. 2.2., 2.3. Договору поставки №АП-13-0007 від 26.03.2014 року на підставі ст.215 ЦК України має бути визнані недісними, оскільки вставновлюють перерахунок вартості товару з врахуванням фактичного курсу купівлі долара США. Позивач вказує, що ціна є істотною умовою договору поставки та відповідно до положень ст. 654 ЦК України зміна договору повинна вчинятися в такій самій формі, що й договір, що змінюється. Позивач вважає, що не відповідає чинному законодавству визначення ціни договору в національній валюті з подальшим коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти.

Дослідивши обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним..

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі № 3-133гс14.

Отже, умови 2.2., 2.3. Договору поставки відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України) та положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (ст.632 Цивільного кодексу України), в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв'язку із відмовою в задоволенні позову витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 19.11.2015

Суддя Л.М. Шкурдова