РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015Справа №910/22462/15

За позовомПублічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію
До Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім", Приватного акціонерного товариства "Еко-Азот"
Простягнення 118 658 855,23 грн.
Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача:Боднарчук П.М., представник, довіреність № 81 від 11.09.2015 р.;
Від відповідача 1:Грінцов І.В., представник, довіреність № 19-01 від 19.08.2015 р.;
Від відповідача 2:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" з повернення кредиту за кредитним договором від 24.07.2013№ 201/1/13-KLMV процентів за користуванням кредитом, комісії, 3 % річних, а також штрафних санкцій, виконання грошових зобов'язань за яким було забезпечено заставою рухомого майна, що належить Приватному акціонерному товариству "Еко-Азот".

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 № 910/22462/15, розгляд якої було призначено на 06.10.2015.

Ухвалою від 06.10.2015 розгляд справи було відкладено на 27.10.2015 у зв'язку з поданням відповідачами відповідних клопотань, неявкою в засідання їх представників, неподанням витребуваних документів.

27.10.2015 в ході розгляду спору по суті відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, відповідач-2 заявив клопотання про призначення судової експертизи, позивач - клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою від 27.10.2015 розгляд справи було відкладено на 05.11.2015 та продовжено строк вирішення спору у справі.

04.11.2015 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному єдиного представника підприємства.

У судове засідання, призначене на 05.11.2015 з'явилися представники позивача та відповідача-1.

Розглянувши клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки Приватне акціонерне товариство "Еко-Азот" не обмежене законодавством у кількості осіб, які можуть представляти його інтереси в підприємствах, установах і організаціях усіх форм власності, в тому числі, судах. При цьому, суд зважає на те, що представник відповідача-2 надавав пояснення 27.10.2015 в судовому засіданні і його позиція по суті спору суду відома.

Крім того, суд враховує обмеженість процесуальних строків вирішення спору та наявність у справі достатньої кількості матеріалів для її розгляду по суті в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності в засіданні представника відповідача-2.

Розглянувши клопотання відповідача-2 про призначення судової експертизи, суд також відхиляє його як безпідставне. Так, Приватне акціонерне товариство "Еко-Азот" просило суд призначити судову експертизу у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз Міністерства юстиції України для визначення ринкової вартості предмета застави за договором застави готової продукції від 24.07.2013 № 201/1/13-KLMV/S-1, оскільки відповідно до ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" при задоволенні позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження у рішенні суду зазначається, серед іншого, початкова ціна забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Витрати, пов'язані з призначенням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, несе сторона, яка оспорює вартість майна, визначену державним виконавцем.

На думку суду, оскільки положення Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" містять відсилочну норму до Закону України "Про виконавче провадження", названий нормативний акт, зокрема його положення, які регулюють процедуру реалізації майна з торгів, мають пріоритетне значення у таких правовідносинах. А тому, у разі задоволення позову у справі про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно, визначення його початкової вартості відбуватиметься суб'єктом оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, у зв'язку з чим підстав для призначення судової експертизи за клопотанням відповідача-2 суд не вбачає.

У ході розгляду спору по суті представник позивача позові вимоги підтримав та просив позов задовольнити,а саме:

- стягнути з відповідача-1 заборгованість за кредитним договором з урахуванням штрафних санкцій;

- для погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави за договором від 24.07.2013 № 201/1/13/KLMV/S-1;

- визначити спосіб реалізації предмета застави, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною, яка буде визначена під час проведення виконавчих дій суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Як слідує з позовної заяви, письмових пояснень позивача та усних пояснень його представника, позовні вимоги мотивовані правомочністю Публічного акціонерного товариства "Златобанк" як заставодержателя заставного майна Приватного акціонерного товариства "Еко-Азот" на отримання від останнього переданого в заставу майна в рахунок погашення простроченої заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" як позичальника грошових коштів за кредитним договором від 24.07.2013 № 201/1/13 KLMV/S-1 та додатковими угодами до нього.

Відповідно до розрахунку позивача така заборгованість становить собою:

- 98 896 701,95 грн. - борг по кредиту;

- 13 241 283,91 грн. - борг зі сплати відсотків за користування кредитом;

- 500,00 грн. - борг зі сплати комісії;

- 203 212,40 грн. - 3 % річних;

- 6 311 889,97 грн. - пеня;

- 5 000,00 грн. - штраф.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, вказуючи на те, що кредитний договір і договір застави, за якими виник спір не містять істотної умови про строк їх дії, а позивач, стверджуючи про наявність заборгованості за кредитним договором, не здійснив договірне списання коштів з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім", відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Златобанк". Також, відповідач-1 посилався на невідповідність поданих позивачем доказів п. 22 Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" та некоректність проведення розрахунку пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом.

Представник відповідача-2 заперечував проти задоволення позову, наголошуючи на необхідності визначення ринкової вартості майна, переданого в заставу позивачу для забезпечення виконання грошових зобов'язань останнього за кредитним договором.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в якості кредитодавця та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" в якості позичальника 24.07.2013 р. уклали кредитний договір № 201/1/13-KLMV, за умовами якого позивач зобов'язався надати у тимчасове користування грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання позичальникові у гривні та/або доларах США зі сплатою відсотків за користування ними (20 % у гривні та 10 % у доларах США) для поповнення обігових коштів у межах максимального ліміту заборгованості до 98 000 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення не пізніше 24.07.2015, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти, комісії, можливі штрафні санкції та виконувати інші зобов'язання, передбачені договором.

Згідно з договором про внесення змін від 30.08.2013 № 2 максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією було збільшено до 98 900 000,00 грн.

Пунктом 1.6 договору погоджено сплату позичальником кредитодавцеві 1 000,00 грн. разової комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно до п. 2.2 договору кредитні кошти надаються позичальнику в межах максимального ліміту за кредитною лінією шляхом їх перерахування відповідно до цільового призначення на наданими позичальником заявками та документами відповідно до чинного законодавства.

Умови надання кредитних коштів саме за заявками позичальника також вміщені у п. 1.2 кредитного договору.

У п. 2.3 та п. 2.4 договору сторони дійшли згоди про те, що проценти за користування кредитом нараховуються в валюті кредиту та підлягають сплаті за фактичний строк користування ним. При розрахунку процентів приймається рік і місяць, рівні календарній кількості днів - якщо заборгованість за кредитом у гривні.

Позичальник самостійно сплачує (перераховує) проценти на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів. Проценти сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів (п. 2.5).

У період часу з серпня 2013 року по січень 2015 сторонами укладалися численні договори про внесення змін до кредитного договору, якими встановлювалися кінцеві строки для сплати процентів за користування кредитними коштами, нараховані за конкретний період, а саме:

- договір про внесення змін від 07.08.2013 № 1, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 24.07.2013 по 31.07.2013 було відтерміновано до 20.08.2013;

- договір про внесення змін від 09.09.2013 № 3, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.08.2013 по 31.08.2013 було відтерміновано до 25.09.2013;

- договір про внесення змін від 25.09.2013 № 4, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.08.2013 по 30.09.2013 було відтерміновано до 31.10.2013;

- договір про внесення змін від 31.10.2013 № 5, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.09.2013 по 30.09.2013 було відтерміновано до 20.11.2013;

- договір про внесення змін від 09.12.2013 № 6, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.11.2013 по 30.11.2013 було відтерміновано до 20.12.2013;

- договір про внесення змін від 27.12.2013 № 7, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.12.2013 по 31.12.2013 було відтерміновано до 24.01.2014;

- договір про внесення змін від 24.01.2014 № 8, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.12.2013 по 31.01.2014 було відтерміновано до 31.01.2014, а за період з 01.02.2013 по 28.02.2014 - до 07.04.2014;

- договір про внесення змін від 31.03.2014 № 9, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.01.2014 по 31.03.2014 було відтерміновано до 15.04.2014;

- договір про внесення змін від 15.04.2014 № 10, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.01.2014 по 28.02.2014 було відтерміновано до 30.04.2014, а за період з 01.03.2014 по 30.04.2014 - до 30.05.2014;

- договір про внесення змін від 10.06.2014 № 11, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.05.2014 по 31.05.2014 було відтерміновано до 30.06.2014;

- договір про внесення змін від 07.07.2014 № 12, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.06.2014 по 30.06.2014 було відтерміновано до 28.07.2014;

- договір про внесення змін від 09.09.2014 № 13, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.08.2014 по 31.08.2014 було відтерміновано до 26.09.2014;

- договір про внесення змін від 31.10.2014 № 14, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.09.2014 по 30.09.2014 було відтерміновано до 07.11.2014;

- договір про внесення змін від 08.12.2014 № 15, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 було відтерміновано до 20.12.2014;

- договір про внесення змін від 22.12.2014 № 16, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 було відтерміновано до 07.01.2015;

- договір про внесення змін від 08.01.2015 № 17, згідно з яким сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.11.2014 по 31.12.2014 було відтерміновано до 16.01.2015.

Матеріалами справи підтверджується, що уклавши договір про внесення змін від 30.01.2015 № 18, сторони дійшли згоди перенести проценти за користування кредитними коштами за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 у сумі 1 678 948,27 грн. з рахунків простроченої заборгованості на рахунки строкової заборгованості та встановити строк сплати не пізніше 07.02.2015.

Проценти за останній місяць користування кредитом сплачуються в кінцеву дату повернення кредиту (п. 2.6).

Згідно з п. 7.6 договору він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

У якості додатку № 1 до договору сторонами було оформлено застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її незаконне розголошення або використання.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" перед банком, 24.07.2013 Публчним акціонерним товариством "Златобанк" та Приватним акціонерним товариством "Еко-Азот" було укладено договір застави готової продукції № 201/1/13-KLMV/S-1, яким було забезпечено вимоги банку щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та неустойки, а також відшкодування збитків та витрат.

Згідно зі ст. 3 договору застави предметом застави є рухоме майно, готова продукція, а саме: комплексне мінеральне добриво "Агролайф" NPK 5:5:5: у кількості 1 700,00 т, що належить заставодавцю на праві власності, обліковується на його балансі станом на 23.07.2013 за балансовою вартістю 6 630 000,00 грн., зберігається у власному приміщенні заставодавця на складі за адресою: Черкаська обл., с. Червона Слобода, вул. Лозова, 3.

У п. 3.3 договору застави сторони дійшли згоди про те, що заставна вартість предмета застави відповідає його ринковій вартості і складає 4 250 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.1, п. 5.2 договору застави право застави виникає з моменту підписання договору і припиняється виконанням забезпечених заставою зобов'язань за кредитним договором, а також і явніших випадках, передбачених чинним законодавством України.

У п. 6.2 договору застави передбачено, що заставодержатель має право задовольнити із вартості предмета застави всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої з таких обставин (заставних випадків): несплата заставодержателеві будь-якої суми, що входить до складу боргових зобов'язань за кредитним договором; втрата предмета застави без його поновлення або заміни іншим рівноцінним предметом; порушення будь-яких умов цього договору, зокрема, зобов'язань заставодавця; інші обставини, передбачені законодавством, кредитним та цим договором.

Договір сторін містить п. 6.3 "Обрання порядку звернення стягнення на предмет застави", де йдеться про наступне: жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує:

а) права заставодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому законодавством;

б) на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави: 1) передача предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання боргових зобов'язань; 2) продаж заставодержателем предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою або на публічних торгах; 3) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса (якщо договір засвідчується нотаріально); 4) іншими способами;

в) права сторін встановити інший порядок звернення стягнення на предмет застави.

Згідно з п. 8.9 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, враховуючи можливу наявність додаткових угод, у тому числі про його прологнацію, зміну процентної ставки та ін.

За твердженнями позивача, в установлений договором строк кредит повернуто не було, проценти за користування кредитом не сплачено і станом на 20.08.2015 заборгованість відповідача-1 за укладеним кредитним договором склала:

- 98 896 701,95 грн. борг по кредиту (100 200 000,00 грн. сума наданого кредиту за мінусом 1 303 298,05 грн. суми погашення);

- 13 241 283,91 грн. борг по процентам (40 855 905,76 грн. сума нарахованих процентів за період з 25.07.2013 по 19.08.2015 за мінусом 27 614 621,85 грн. суми сплачених процентів);

- 500,00 грн. комісії за внесення змін до кредитного договору.

У зв'язку з простроченням сплати кредиту та процентів, позивачем було нараховано відповідачеві

- 4 064 248,03 грн. пені на суму заборгованості по кредиту за період з 27.07.2015 по 20.08.2015;

- 2 247 641,94 грн. пені на суму заборгованості по процентам за період з 09.09.2014 по 20.08.2015;

- 203 212,40 грн. 3 % річних на суму заборгованості по кредиту за період з 27.07.2015 по 20.08.2015;

- 5 000,00 грн. штрафу відповідно до п. 4.3 договору.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і у ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідач-1 факт отримання грошових коштів від позивача не заперечив, проте вказував, що позивач не підтвердив належними засобами доказування виконання обов'язку з надання коштів, адже приєднана до позовної заяви виписка по рахунку не містить відтиску печатки і підпису відповідальної особи банку.

Крім того, з поданого позивачем розрахунку ціни позову вбачається, що відповідач здійснював часткове погашення суми кредиту та процентів за користування ним.

Описані посилання відхиляються судом як підстава для відмови у позовних вимогах про стягнення боргу, оскільки відповідач-1 сам по собі факт отримання кредиту та користування ним не заперечив, а крім того, позивачем було приєднано до матеріалів справи належним чином оформлені момеріальні ордери від 25.07.2013 № 329430 на суму 98 000 000,00 грн., від 30.08.2013 № 438861 на суму 900 000,00 грн., від 04.07.2014 № 97502 на суму 1 300 000,00 грн., якими стверджуються обставини належного виконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором від 24.07.2013 № 201/1/13-KLMV.

Щодо зауважень відповідача-1 про відсутність в кредитному договорі та, відповідно, в договорі застави строків їх дії, суд зважає на таке.

У ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1064 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи зі змісту визначення договору позики та кредитного договору, під норми про правове регулювання яких підпадає укладений сторонами кредитний договір, відповідач-1 як особа, у якої виникло грошове зобов'язання перед позивачем, повинен був виконати його у обумовлений строк - до 24.07.2015, що і є строком кредитного договору в частині повернення кредиту. Строк кредитного договору з повернення процентів за користування кредитом описані вище та були обумовлені договорами про внесення змін.

Таким чином, суд відхиляє посилання відповідача-1 на неукладеність кредитного договору та договору застави, строк виконання якого поставлений в залежність від виконання основного зобов'язання, тобто кредитного договору.

При цьому, суд враховує правову позицію відповідача-2 по суті спору, який спростовував дійсність зобов'язань за кредитним договором, на виконання яких надав своє рухоме майно заставу та не заперечив обставин прострочення позичальника, за якого поручився.

Обов'язок доведення обставин, на які посилається сторона судового процесу як на підставу своїх вимог і заперечень встановлений ст. 38 Господарського процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" не подало суду фактичних даних, якими підтверджується належне і своєчасне виконання грошових зобов'язань з повернення кредиту, сплати повної суми процентів за користування ним, сплати 500,00 грн. комісії за переукладання договору (п. 2 договору про внесення змін від 08.12.2014 № 15).

Зважаючи на викладене, посилання позивача про обставини прострочення відповідача-1 приймаються судом як доведені належними засобами доказування.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України вказується, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги наведені норми законодавства, позовні вимоги про стягнення заборгованості з повернення кредиту, сплати відсотків та комісії видаються обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями ст. 217 Господарського кодексу України визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, як-то відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафні санкції визначаються ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У п. 4.2 кредитного договору сторони погодили, що за несвоєчасне чи часткове повернення кредитних коштів та/або за несвоєчасну чи часткову сплату/несплату процентів, банк має право стягувати, а позичальник - зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов'язань за цим кредитним договором, передбачених п. 3.4 "позичальник зобов'язаний", банк має право стягнути, а позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 5 000,00 грн.

Зважаючи на встановлені судом обставини порушення відповідачем-1 грошових зобов'язань перед позивачем за договором від 24.07.2013, позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій та 3 % річних є обґрунтованими і такими, що відповідають приписам чинного законодавства та підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача, що перевірений судом та приймається як належний.

При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача-1 в частині неправильного розрахунку ціни позову (пеня, що нарахована на відсотки за користування кредитом), оскільки такі заперечення не доведені належними засобами доказування, зустрічний розрахунок суми пені за прострочення сплати відсотків з урахуванням договорів про внесення змін від 09.09.2014 № 13, від 31.10.2014 № 14 та від 30.01.2015 № 18 суду подано не було.

Щодо вимог, заявлених до відповідча-2 суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

У ч. 1 та ч. 6, ч. 7 ст. 20 Закону України "Про заставу" закріплено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У ст. 590 Цивільного кодексу України вказується, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Обставини державної реєстрації описаного обтяження за договором застави від 24.07.2013 підтверджуються наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Заявляючи вимоги про звернення стягнення на рухоме майно, позивач у справі мотивує і обґрунтовує їх наявністю у відповідача-2 обов'язків майнового поручителя за належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" грошових зобов'язань за кредитним договором внаслідок укладення описаного вище договору застави та ґрунтує свої позовні вимоги до відповідача-2 саме на умовах договору застави та нормах чинного законодавства, як передбачають задоволення вимог кредитора у зобов'язанні за рахунок майна майнового поручителя боржника (позичальника). Також, позивач чітко описує майно, що виступило предметом іпотеки.

Наведені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи дають підставу вести мову про правомірність вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог позикодавця за кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Статтею 24 названого Закону передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

За приписами ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Позивач в позовній заяві просить суд встановити спосіб реалізації предмета застави на прилюдних торгах, тому вартість предмет застави підлягає встановленню суб'єктом оціночної діяльності, під час здійснення виконавчого провадження. Так, як вартість предмета застави може змінитися (стан предмета застави може бути погіршений) враховуючи час, протягом якого буде проводитися виконавче провадження.

Враховуючи все викладене вище позовні вимоги задовольняються судом повністю як обґрунтовані і такі, що доведені належними доказами відповідно до розрахунку позивача, що перевірений судом та приймається як належний.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки у даному випадку саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулась до господарського суду з позовом від імені Публічного акціонерного товариства "Златобанк", то вона звільняється від сплати судового збору.

Згідно зі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в доход державного бюджету.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-38, 45, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" (01034, м. Київ, вул. Чапаєва, 12 літера "Б", ідентифікаційний код 31905403) на користь Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 17/52, ідентифікаційний код 35894495) 98 896 701 (дев'яносто вісім мільйонів вісімсот дев'яносто шість тисяч сімсот одну) грн. 95 коп. боргу з повернення кредиту, 13 241 283 (тринадцять мільйонів двісті сорок одну тисячу двісті вісімдесят три) грн. 91 коп. боргу з повернення процентів за користування кредитом, 500 (п'ятсот) грн. боргу з і сплати комісії за обслуговування кредиту, 203 212 (двісті три тисячі двісті дванадцять) грн. 3 % річних, 6 311 889 (шість мільйонів триста одинадцять тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять) грн. 97 коп. пені, 5 000 (п'ять тисяч) грн. штрафу.

3. Для погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансхім" перед користь Публічним акціонерним товариством "Златобанк" за кредитним договором від 24.07.2013 № 201/1/13-KLMV в сумі 118 658 588,23 грн. звернути стягнення на предмет застави за договором застави готової продукції від 24.07.2013 № 201/1/13-KLMV/S-1 рухоме майно, товари на складі, готова продукція, а саме: комплексне мінеральне добриво "Агролайф" NPK 5:5:5 в кількості 1 700 (одна тисяча сімсот) тон, що належить Приватному акціонерному товариству "Еко-Азот" (18002, м. Черкаси, вул. Смілянська, 2, ідентифікаційний код 31489809) на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом під час здійснення виконавчого провадження.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О. В. Мандриченко
Дата складання рішення 23.11.2015р.