ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа № 922/4420/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В. О.

за участю секретаря Марченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - Мелетян Р.М. (довіреність №2-282 від 31.12.2014 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" (вх. №4859Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. у справі № 922/4420/15,

за позовом Східного науково-технологічного центру - Товариство з обмеженою відповідальністю, м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" , м.Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. (суддя Денисюк Т.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь Східного науково-технологічного центру - Товариства з обмеженою відповідальністю інфляційні нарахування у розмірі 885,42 грн, три процента річних у розмірі 10 597,66 грн та судовий збір у розмірі 1827,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. по справі №922/4420/15 про стягнення з ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" на користь ТОВ "Східний науково-технологічний центр" інфляційних втрат у розмірі 885,42 грн., 3% річних у розмірі 10597,66 грн. та 1827,00 грн. судового збору. Прийняти нове рішення, яким відмовити ТОВ "Східний науково-технологічний центр" у частковому задоволенні позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Скарга обґрунтована тим, що господарська діяльність товариства здійснюється відповідно до річних планів, які затверджуються засновником (ПАТ «НАК «Нафтогаз України»). Отже, при здійсненні своєї фінансово-господарської діяльності, в тому числі при виконанні договору та фінансуванні його виконання ПАТ «Укртрансгаз» повинно було використовувати власні кошти в порядку, встановленому чинним законодавством, його статутом та затвердженим ПАТ «НАК «Нафтогаз України» фінансовим планом. Таким чином, як зазначає апелянт, до моменту погодження його фінансового плану, він позбавлений можливості здійснення фінансування оплати вартості послуг наданих по договору, оскільки таке фінансування не погоджено засновником та не затверджено у встановленому порядку.

Крім того, як зазначає відповідач, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні з відповідача була стягнута сума судового збору у розмірі 1827,00 грн., не зважаючи на те, що позивачем була зменшена сума позовних вимог в частині стягнення пені, та судом було відмовлено в частині стягнення суми пені з відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи ухвалою суду від 16.10.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В липні 2015р. Східний науково-технологічний центр - Товариство з обмеженою відповідальністю звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" заборгованості у розмірі 37904,86 грн. з яких: пеня у розмірі 26421,78 грн., інфляційні втрати у розмірі 885,42 грн. та 3% річних у розмірі 10 597,66 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 07.08.2012р. між ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз", замовником, та Східним науково-технологічним центром - товариством з обмеженою відповідальністю, виконавцем, за результатами проведеного конкурсу у відповідності до вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" укладено договір про закупівлю послуг №, відповідно до якого виконавець зобов'язується надати послуги з видобування нафти та газу (термобарохімічна обробка привибійної зони свердловин з метою ліквідації кольматації (2 шт.), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі послуги.

Як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України", що підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 1.2. договору склад та обсяг послуг, які підлягають закупівлі за даним договором визначаються кошторисом (додаток №2) та технічним завданням, які є невід'ємними частинами договору. Зміст і строки надання послуг визначаються календарним планом (додаток №1), що є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до додатку №1 до договору календарним планом послуг передбачено виконання трьох етапів договору:

1. Збір і аналіз матеріалів та розробка планів робіт з вибором наземного і підземного обладнання та схема обов'язків.

2. Замовлення, виготовлення та отримання ОВС-1, ОВС-2 для проведення термобарохімічної обробки свердловини. Термобарохімічна обробка привибійної зони свердловини з метою ліквідації кольматацій (1 св-на).

3. Замовлення, виготовлення та отримання ОВС-1, ОВС-2 для проведення термобарохімічної обробки свердловини. Термобарохімічна обробка привибійної зони свердловини з метою ліквідації кольматацій (І св-на).

Відповідно до п.3.1. договору сума цього договору становить 1399992,00 грн., у тому числі ПДВ 233332,00 грн.

Відповідно до п.4.1. договору розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів замовником на розрахунковий рахунок виконавця, що вказаний в реквізитах договору.

Відповідно до п.4.2. договору форма розрахунку - поетапно по факту надання послуг протягом 90 календарних днів після підписання акту наданих послуг.

Відповідно до п. 6.1.1. договору замовник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати за надані послуги.

Відповідно до п. 5.6. договору передача замовнику виконавцем наданих послуг здійснюється з наданням акту наданих послуг.

Як зазначає позивач, ним було виконано роботи за всіма трьома етапами.

Так, на виконання п. 5.6. договору сторонами підписано без зауважень та скріплено печатками: акт № 1 від 12.09.2012 року на суму 53 124,00 грн. оплата до 11.12.2012 року; акт № 2 від 19.10.2012 року на суму 673 434,00 грн. оплата до 17.01.2013 року; акт № 3 від 21.12.2012 року на суму 673 434,00 грн. оплата до 21.03.2013 року.

Однак, відповідач здійснив оплату виконаних робіт з простроченням платежу за всіма етапами робіт 18.05.2013 року, що підтверджується платіжними дорученнями: №2200 від 18.05.2013 на суму 53124,00 грн.; № 2201 від 18.05.2013 на суму 673434,00 грн.; № 2202 від 18.05.2013 на суму 673 434,00 грн., копії яких долучено до матеріалів справи.

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач допустив прострочення щодо виконання грошового зобов'язання відповідно до акту № 1 на суму 53124,00 грн. з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року; відповідно до акту № 2 на суму 673 434,00 грн. з 17.01.2013 року по 17.05.2013 року; відповідно до акту № 3 на суму 673 434,00 грн. з 21.03.2013 року по 17.05.2013 року.

21.09.2015 року позивачем надано до суду заяву про зменшення позовних вимог (вх.№37827), в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11 484,08 грн. з яких: 1,00 грн. пені за період прострочення з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року, 885,42 грн. інфляційного збільшення суми боргу за період прострочення грудень 2012 року - травень 2013 року та 10 597,66 грн. 3% річних за період прострочення з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №34393 від 31.08.2015р.) проти позову заперечував.

21.09.2015р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату виконаних робіт з простроченням платежу за всіма етапами робіт, а саме 18.05.2013 року, в зв'язку з чим позивачем нараховано 1,00 грн. пені за період прострочення з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року, 885,42 грн. інфляційного збільшення суми боргу за період прострочення грудень 2012 року - травень 2013 року та 10 597,66 грн. 3% річних за період прострочення з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року.

Щодо стягнення 885,42 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 10 597,66 грн. 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до п.3.1. Постанови Вищого господарського суду України №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

В зв'язку з чим вимога позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 885,42 грн. та 10597,66 грн. 3% річних є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Щодо стягнення 1,00 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 7.6. договору за порушення грошових зобов'язань замовник сплачує пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла на момент існування заборгованості.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 1,00 грн. за період прострочення з 11.12.2012 року по 17.05.2013 року.

Як свідчать матеріали справи, відповідач заперечуючи проти позову в частині нарахування пені, посилався на те, що позовні вимоги про стягнення пені заявлені позивачем після спливу строку позовної давності, в зв'язку з чим просив в цій частині вимог позивачу відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи, що позивач мав право на нарахування пені відповідно до акту № 1 з 11.12.2012 року; відповідно до акту № 2 з 17.01.2013 року; відповідно до акту № 3 з 21.03.2013 року, позовна заява подана до суду 30.07.2015 року, відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення пені у сумі 1,00 грн. та відмову позивачу в цій частині позову.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що до моменту погодження його фінансового плану засновником, відповідач позбавлений можливості здійснення фінансування оплати вартості послуг наданих по договору, оскільки таке фінансування не погоджено засновником та не затверджено у встановленому порядку, з огляду на те, що відповідно до витягу з ЄДР ПАТ «Укртрансгаз» є юридичною особою та відповідно до ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні з відповідача була стягнута сума судового збору у розмірі 1827,00 грн. не зважаючи на те, що позивачем була зменшена сума позовних вимог в частині стягнення пені, та судом було відмовлено в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, ця норма застосовується як процесуальна санкція незалежно від результату вирішення спору по суті.

Враховуючи те, що спір у даній справі виник з вини відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції скористався наданим йому законом правом та поклав на відповідача всю суму судового збору сплаченого позивачем при поданні позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. у справі № 922/4420/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. у справі № 922/4420/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.11.2015р.

Головуючий суддя Пуль О.А.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Фоміна В. О.