ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Справа № 23/447-49/290-2012

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Погребняка В.Я.
суддів:Білошкап О.В.,
Жукової Л.В.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року
у справі№23/447-49/290-2012 господарського суду м.Києва
за заявою Акціонерного товариства "Перший експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт"
доВідкритого акціонерного товариства "Київенергобуд"
пробанкрутство,

за участю представників сторін: ОСОБА_4, від ОСОБА_4 - ОСОБА_5 дов.№1289 від 07.08.2014 року, від ОСОБА_6 - ОСОБА_7 дов. №2496 від 16.11.2015 року ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року (суддя Івченко А.М.) по справі №23/447-49/290-2012 визнано кредитором ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 на загальну суму 3652549грн.11коп.; розгляд справи №23/447-49/290-2012 відкладено на 23.04.2014 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий -Сітайло Л.Г., суддя -Пашкіна С.А., суддя -Баранець О.М.) апеляційну скаргу голови комітету кредиторів боржника ОСОБА_6 задоволено.

Скасовано ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року по справі №23/447-49/290-2012 в частині визнання кредитором ОСОБА_4 ВАТ "Київенергобуд" на загальну суму 3652 549,11 грн.

Відхилено вимоги ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд" на загальну суму 3 652 549,11 грн.

Не погодившись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року у справі №23/447-49/290-2012, ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою про скасування оскарженого судового акту з вимогою залишити в силі ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на те, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.43 Господарського процесуального кодексу України, щодо повного та всебічного розгляду справи. При цьому, скаржник посилається на те, що ОСОБА_6 ( особа, яка подала апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду м.Києва від 02.04.2014 року) не є стороною у справі, більш того, не є головою комітету кредиторів та не має права на оскарження судових актів у даній справі. Також, скаржник зауважує на тому, що в основу оскарженої постанови покладено судове рішення яке не набрало законної сили, що підтверджується матеріалами справи. Скаржник звертає увагу суду на те, що заявлені ним кредиторські вимоги в повному обсязі визнані ліквідатором боржника.

ОСОБА_6 у відзиві на касаційну скаргу та його представник в судовому засіданні проти вимог та доводів скаржника заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Розпорядженням В.о.секретаря третьої судової палати Вищого господарського суду України від 19.10.2015 року для розгляду справи №23/447-49/290-2012 господарського суду м.Києва сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., судді: Білошкап О.В., Жукова Л.В.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши скаржника та представників сторін, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Арбітражного суду м.Києва від 01.09.2000 року за заявою Акціонерного товариства "Перший експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт" ( далі - АТ "Перший експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт") порушено провадження у справі №23/447 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд" ( далі - ВАТ "Київенергобуд").

24.11.2000 року арбітражним судом м.Києва прийнято ухвалу у справі за результатами підготовчого засідання.

18.04.2006 року господарським судом міста Києва винесено ухвалу попереднього засідання у справі № 23/447, якою затверджено реєстр вимог кредиторів ВАТ "Київенергобуд".

Постановою господарського суду міста Києва від 25.02.2008 року ВАТ "Київенергобуд" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ковезу Андрія Івановича.

Ухвалою суду від 05.08.2008 року визнано кредиторами боржника: Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі міста Києва на суму 11 822,19 грн.; дочірню компанію "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на суму 123 167,01 грн.; Київський міський центр зайнятості на суму 2 426,04 грн.; державну податкову інспекцію у Деснянському районі міста Києва на суму 1 893,22 грн.

08.08.2008 року до господарського суду надійшла заява ОСОБА_4 про визнання його кредитором у справі №23/447 про банкрутство ВАТ "Київенергобуд" на суму 1 191 051,43грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_4 посилається не виконання ВАТ "Київенергобуд" трудових контрактів від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року. Також, заявник вважає, що його звільнення з займаної посади, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, є незаконним, в зв'язку з чим у боржника виникла заборгованість внаслідок не виконання умов вищезазначених контрактів, щодо сплати за трудовими контрактами та наданні йому квартири в м. Києві.

30 вересня 2008 року до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_4 надійшла заява уточнення кредиторських вимог, у якій заявник просив визнати його кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 2 202 809 грн. 99 коп., що складається з 342343 грн. 96 коп. (212 882 грн. 15 коп. - конкурсних вимог, визнаних ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2006 року та 129 461 грн. 81 коп. - нарахованих на цю суму інфляційних нарахувань та 3% річних (за період 2001-2007 років та 9 місяців 2008 року)), заборгованості по заробітній платі (за 2001 рік - 75 921 грн. 32 коп.; за 2002 рік - 74 141 грн. 92 коп.; за 2003 рік - 66 674 грн. 39 коп.; за 2004 рік - 57 826 грн. 87 коп.; за 2005 рік - 48 470 грн. 00 коп.; за 2006 рік - 64 423 грн. 74 коп.; за 2007 рік - 53 866 грн. 00 коп.; за 2008 рік - 113 666 грн. 67 коп. (з урахуванням інфляційних та 3% річних)) та 1 305 747 грн. 38 коп. - вартість квартири, яку мало бути надано ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4, згідно з п. 3.6. Контракту від 01.11.2005 року.

03 серпня 2009 року ОСОБА_4 до суду подано заяву про уточнення вимог до ВАТ "Київенергобуд". Згідно заяви, заявник просить визнати його поточним кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 2331259 грн. 39 коп. (яка складається з 578 204 грн. 51 коп. - заборгованості за Контрактами від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року, присудженої до стягнення заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.02.2009 року у справі № 2-473/09 (за позовом ОСОБА_4 до ВАТ "Київенергобуд" про сплату заборгованості за Контрактами від 26.12.2008 року та від 01.11.2005 року, зобов'язання передати у власність квартиру, визнання незаконним Наказу № 02/08 від 20.02.2008 року про розірвання Контракту за згодою сторін та про визнання дійсними Контрактів з Головою Ради від 28.12.1998 року та від 01.11.2005 року), 1 588 069 грн. 50 коп. - вартість квартири, яка мала бути передана йому у власність, згідно з п. 3.6. Контракту від 01.11.2005 року та нарахованих на цю суму вимог (578 204 грн. 51 коп. + 1 588 069 грн. 50 коп. = 2 166 274 грн. 01 коп.) інфляційних за період у розмірі 164 985 грн. 38 коп.). Крім того, у поданій заяві ОСОБА_4 просив визнати його кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 435 032 грн. 00 коп. (а не на суму 212 882 грн. 15 коп., як це було заявлено ним до визнання у Заяві від 06.01.2001 року та визнано арбітражним керуючим та Господарським судом міста Києва в ухвалі від 18.04.2006 року), посилаючись на ту обставину, що, у поданій ним Заяві від 06.01.2001 року не було враховано індекси інфляції за 2001-2008 року та за 7 місяців 2009 року.

16 вересня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з Доповненнями до заяви від 04.08.2009 року, в яких, посилаючись на те, що протягом серпня - вересня 2009 року йому не сплачувалась заробітна плата, просив визнати його кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 2 343 259 грн. 39 коп. (що складається з 2331259 грн. 39 коп. (заявлених до визнання заявою від 04.08.2009) та 12 000 грн. 00 коп. (заробітної плати за серпень - вересень 2009 року)); інші пункти (2-5) заяви від 04.08.2009 року ОСОБА_4 просив задовольнити у первісно заявленому розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2010 року по справі №23/447 відмовлено ОСОБА_4 у визнанні його кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 435 032 грн. 00 коп.; розгляд інших кредиторських вимог ОСОБА_4 відкладено.

В жовтні 2011 року до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_4 надійшла заява, відповідно до якої заявник просив визнати вимоги заяви від 08.08.2008 року до ВАТ "Київенергобуд" в сумі 1191051 грн. 43 коп., станом на дату прийняття постанови від 25.02.2008 року про визнання ВАТ "Київенергобуд" банкрутом. Крім того, ОСОБА_4 у прохальній частині поданої заяви вказав, що обсяг решти його вимог буде уточнено, відповідно до рішення у цивільній справі № 2-473/09, станом на відповідні подальші дати, а тому просив розглянути пізніше у розумні строки.

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 надав до Господарського суду міста Києва заяву про уточнення поточних кредиторських вимог, станом на 01.11.2013 року (заявлених Заявою від 08.08.2008 року, з урахуванням заяв про уточнення кредиторських вимог від 26.09.2008 року, від 04.08.2009 року та від 02.04.2010року), відповідно до якої просив визнати його кредитором ВАТ "Київенергобуд" на суму 3652549 грн. 11 коп. - заробітної плати за Контрактами від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року (з урахуванням нарахованих на суму основної заборгованості інфляційних).

Розглядаючи заяви та уточнення ОСОБА_4, господарські суди встановили, що рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 з 04.04.1998 року обраний на посаду Голови Ради цього товариства.

26 грудня 1998 року між ВАТ "Київенергобуд", в особі голови правління ОСОБА_11 та Голови Ради ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язався безпосередньо і через очолювану ним Раду з метою захисту інтересів акціонерів здійснювати контроль за діяльністю правління "Товариства", а "Товариство" зобов'язалося створювати необхідні умови для роботи "Голови Ради".

25 жовтня 2005 року загальними зборами акціонерів ВАТ "Київенергобуд" він був знову переобраний на цю посаду.

01 листопада 2005 року між ВАТ "Київенергобуд", в особі голови правління Ковези А.І. та Голови Ради ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язався виконувати всі обов'язки Голови Ради товариства, які випливають із законодавства України, Статуту товариства та Положення про Раду Товариства, а Товариство зобов'язане створювати необхідні умови для роботи та сприяти діяльності голови Ради.

Листом (за вих. № 127/08) від 10.06.2008 року, ліквідатор ВАТ "Київенергобуд" арбітражний керуючий Ковеза А.І. повідомив ОСОБА_4 про звільнення з займаної посади з 20.02.2008 року, на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів України про працю, за згодою сторін.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 06.02.2009 року по справі №2-473/09 позов ОСОБА_4 до ВАТ "Київенергобуд", ліквідатора ВАТ "Київенергобуд" - арбітражного керуючого Ковези А.І. задоволено частково. Визнаний незаконним наказ №02/08 від 20.02.2008року Голови правління, розпорядника майна ВАТ "Київенергобуд" Ковези А.І. Визнані дійсними контракти, укладені 26.12.1998 року та 01.11.2005 року між Головою Ради ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 та ВАТ "Київенергобуд" в особі Голови правління. Стягнуто з ВАТ "Київенергобуд" на користь позивача ОСОБА_4 заборгованість по контрактах в сумі 578 204грн. 51коп. Зобов'язано ВАТ "Київенергобуд" виконати умови контракту від 01.11.2005 року про передачу у власність позивача ОСОБА_4 квартири у місті Києві відповідно до норм житлового законодавства України.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19.05.2010 року у справі №22ц-1974/2010р. апеляційну скаргу ВАТ "Київенергобуд" задоволено частково. Заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 06.02.2009 року по справі №2-473/09 скасовано. Справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.11.2011 року по справі №2-453/11, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2012 року по справі № 22ц/2390/808/12 (№ 2-453/11 в першій інстанції), відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ВАТ "Київенергобуд" про поновлення на роботі на посаді Голови Ради ВАТ "Київенергобуд", сплату заборгованості за трудовими контрактами від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року в сумі 1197051 грн. 43 коп., відшкодування моральної шкоди в сумі 2197051 грн. 43 коп. та про зобов'язання передати у власність квартиру.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року по справі №23/447-49/290-2012 визнано кредитором ВАТ "Київенергобуд" ОСОБА_4 на загальну суму 3652549грн.11коп.; розгляд справи №23/447-49/290-2012 відкладено на 23.04.2014 року.

Приймаючи означену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що контракти від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року підлягають виконанню сторонами. Також, судом встановлено, що посадовий оклад ОСОБА_4 відповідно до контракту від 26.12.1998 року з 01.01.2001року по 31.10.2005 року складав 1500,00грн., за контрактом від 01.11.2005 року - 5000,00грн. При цьому, суд першої інстанції погодився з розрахунком заявника. Крім того, виходячи з розрахунку ОСОБА_4, встановив, що станом на дату звернення до суду, вартість 2 кімнатної квартири площею 72,3 кв.м. житлової площі складає 1588069,50грн., яку боржник зобов'язаний був надати заявнику за умовами контракту від 01.11.2005 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року апеляційну скаргу Голови комітету кредиторів ОСОБА_6 задоволено.

Скасовано ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року по справі №23/447-49/290-2012 в частині визнання кредитором ОСОБА_4 ВАТ "Київенергобуд" на загальну суму 3652 549,11 грн.

Відхилено вимоги ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд" на загальну суму 3 652 549,11 грн.

Скасовуючи ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року, апеляційний суд виходив з того, що вимоги ОСОБА_4 в сумі 342343,96 грн., яка складається з основної суми 212882,15 грн. та суми індексу інфляції нарахованого на неї за 2001-2007 року та за 9 місяців 2008 року, були визнанні ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2006 року, відступлені ОСОБА_13 на підставі договору про відступлення права вимоги від 20.02.2008 року. Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2008 року у даній справі здійснено заміну кредитора ОСОБА_4 на ОСОБА_13

Крім того, апеляційний суд, в порядку ст.35 ГПК України, прийняв до уваги рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.11.2011 року по справі №2-453/11, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2012 року по справі № 22ц/2390/808/12 (№ 2-453/11 в першій інстанції), яким відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ВАТ "Київенергобуд" про поновлення на роботі на посаді Голови Ради ВАТ "Київенергобуд", сплату заборгованості за трудовими контрактами від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року в сумі 1197051 грн. 43 коп., відшкодування моральної шкоди в сумі 2197051 грн. 43 коп. та про зобов'язання передати у власність квартиру. Встановлені даним рішенням факти покладені в основу оскарженої постанови у даній справі. При цьому, посилаючись на приписи абз. 3 п. 1 ст. 23 Закону про банкрутство, апеляційний суд визнав вимоги щодо стягнення нарахованих інфляційних та трьох відсотків річних необґрунтованими.

Колегія суддів вважає як висновок суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_4, та і висновок апеляційного господарського суду про відмову в задоволенні вимог останнього передчасними, з оглядом на наступне.

Згідно зі ст.41 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ( далі - Закон про банкрутство) .

Провадження у справах про банкрутство регулюється ГПК у випадках, коли його норми безпосередньо визначають правила даного провадження (статті 2, 41, 12 та 15) або мають універсальний характер для будь-якої стадії судового процесу , або процесуальної дії (статті, вміщені в розділах I, V, VI, VII, XII, XIII), з урахуванням встановлених Законом особливостей.

Провадження у даній справі, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011року, здійснюється відповідно до Закону про банкрутство в редакції, що діяла до 19.01.2013року.

Відповідно до вимог статей 99, 101 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів має вирішуватися з урахуванням припису частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України, за яким додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Приймаючи додаткові докази, суд апеляційної інстанції має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування.

Проте, суд апеляційної інстанції не дослідив та не навів у мотивувальній частині постанови обґрунтування неможливості подання апелянтом, ОСОБА_6, до суду першої інстанції документів, які були подані ним під час апеляційного провадження та покладені в основу Постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 року в якості підстав скасування Ухвали господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року по справі №23/447-49/290-2012, зокрема, рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.11.2011 року по справі №2-453/11 та Ухвали апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2012 року по справі № 22ц/2390/808/12 (№ 2-453/11 в першій інстанції) . Означені документи не були предметом розгляду суду першої інстанції під час прийняття ухвали від 02.04.2014 року.

За визначенням статті 1 Закону про банкрутство кредитором є, зокрема, фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 14 Закону про банкрутство кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, мають право подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника. Законом не встановлено строку подання заяв такими кредиторами, отже, їх може бути подано в будь-який момент під час провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини п'ятої статті 14 Закону про банкрутство заяви цих кредиторів, щодо яких є заперечення боржника, розглядаються згідно з підсудністю, що встановлена Законом, тобто тим господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. За змістом абзацу третього частини шостої статті 14 Закону вимоги цих кредиторів встановлюються згідно із заявами таких кредиторів та даними обліку боржника.

Вимоги кредиторів щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника випливають із трудових правовідносин сторін. Кредиторами за цим видом вимог є особи, з якими боржник уклав трудовий договір, а підставою для цих вимог є порушення працедавцем своїх зобов'язань за трудовим договором щодо оплати праці. Згідно зі статтею 28 Закону України "Про оплату праці" у разі банкрутства підприємства зобов'язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану в період, що передував банкрутству, виконуються відповідно до Закону. Склад та розмір вимог за заробітною платою у справі про банкрутство мають визначатися відповідно до положень Закону України "Про оплату праці" (пункт 16 постанови Пленуму ВСУ №15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство").

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, - підстав вимог та фактів, якими обґрунтовуються заперечення проти таких вимог.

За приписами ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що розглядаючи заявлені до боржника грошові вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати, господарський суд, насамперед, має з'ясувати чи входять вони до структури заробітної плати.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України ( далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" та статті 94 КзПП України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону України "Про оплату праці", відповідно до якої основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. При цьому, слід зазначили, що під відрядною формою оплати розуміється форма оплати праці відповідно до кількості виготовленої ними продукції встановленої якості за відрядними розцінками. При відрядній оплати праці розмір заробітної плати залежить лише від виконання норм виробітку. Залежно від організації праці відрядна оплата праці може бути індивідуальною або колективною.

Додатковою заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Без належного визначення правової природи спірних грошових вимог з врахуванням спеціальних норм матеріального права, які регулюють трудові правовідносини, пов'язані з оплатою праці, висновок суду першої інстанції про визнання кредитором у даній справі ОСОБА_4 на суму 3652549,11грн. є передчасним.

Крім того, як про це вже позначено вище, за змістом абз.3 ч.6 ст. 14 Закону про банкрутство вимоги кредиторів щодо заробітної плати та інших виплат пов'язаних з нею встановлюються згідно із заявами таких кредиторів та даними обліку боржника.

При цьому, як вбачається з ухвали господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року по справі №23/447-49/290-2012, розглядаючи заявлені ОСОБА_4 грошові вимоги , суд першої інстанції спирався лише на доводи та розрахунки заявника, без дослідження відповідних доказів та матеріалів справи.

Так, суд встановив, що посадовий оклад ОСОБА_4 відповідно до контракту від 26.12.1998 року з 01.01.2001року по 31.10.2005 року складав 1500,00грн.

Відповідно до п.3.1 контракту від 26.12.1998 року за виконання обов'язків, передбачених цим Контрактом, "Голові Ради" щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів Товариства посадовий оклад у розмірі 80% від посадового окладу Голови Правління "Товариства". Проте, судом першої інстанції не наведено жодного обґрунтування визначеної суми окладу з урахуванням умов п.3.1 Контракту.

За умовами ч.2 п. 3.3. Контракту від 26.12.1998 року при виході у відпустку "Голові Ради" надається матеріальна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати при наявності коштів у фонді матеріального стимулювання.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що матеріальна допомога при виході у відпустку становила 3600,00грн. на рік за відсутності обґрунтування визначеної суми.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду про вірність розрахунків кредиторської заборгованості заявника, зроблені судом першої інстанції без дослідження та правової оцінки даним бухгалтерського обліку боржника та врахування умов контракту.

Крім того, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки заявленим ОСОБА_4 грошовим вимогам з урахуванням Ухвали господарського суду м.Києва від 13.05.2008 року, договорів від 20.02.2008 року про відступлення права вимоги та рішення зборів кредиторів від 08.05.2008 року. Тобто, дослідивши означені матеріали та обставини справи у сукупності, суду першої інстанції належить встановити, чи має право ОСОБА_4 на звернення до суду в межах справи про банкрутство ВАТ "Київенергобуд" про визнання його кредитором, чи не втратив він, враховуючи ухвалу господарського суду м.Києва від 13.05.2008 року, договори від 20.02.2008 року про відступлення права вимоги та рішення зборів кредиторів від 08.05.2008 року, таке право.

Відповідно до умов п.3.6 Контракту від 01.11.2005 року Товариство надає Голові Ради квартиру у власність протягом трьох років його роботи на посаді.

При цьому, посилаючись на заяву та здійснені в ній розрахунки ОСОБА_4, суд першої інстанції встановив, що станом на дату звернення до суду ( дату не визначено) , вартість 2 кімнатної квартири площею 72,3кв.м. житлової площі складає 1588069,50грн., яка була включена до кредиторських вимог заявника.

Проте, судом не встановлено:

чи знаходився ОСОБА_4, з урахування умов п.3.6 Контракту, на посаді Голови Ради протягом 3-х років з моменту укладення контракту від 01.11.2005року;

на підставі яких документів судом визначено місце розташування належної ОСОБА_4 квартири саме у місті Києві;

не наведено норми права, на підставі якої зроблено висновок про отримання відшкодування у грошовому виразі неотриманої за Контрактом квартири, чи входять означені вимоги до складу грошових вимог кредиторів та чи мають розглядатися саме в межах справи про банкрутство.

Відповідно до п.12.3 Колективного договору ВАТ "Київенергобуд" визначено можливість виділяти житло на контрактній основі, на підставі рішення Правління і за погодженням з профспілковим комітетом. При цьому, судом не було досліджено порядку надання квартир працівникам боржника.

Крім того, задовольняючи вимоги заявника в цій частині, місцевий господарський суд не надав належного правового обґрунтування цим вимогам з урахуванням ухвали господарського суду м.Києва від 18.04.2006 року ( про визнання ОСОБА_4 кредитором ВАТ "Київенергобуд" у сумі 212882,15грн.), ухвали цього ж суду від 13.05.2008 року ( про заміну кредитора ОСОБА_4 на ОСОБА_14 на всю суму боргу), договори від 20.02.2008 року про відступлення права вимоги.

Окрім вищенаведеного, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що під час розгляду грошових вимог ОСОБА_4 в матеріалах справи наявна інформація про знаходження на розгляді Соснівського районного суду міста Черкаси позовної заяви ОСОБА_4 до ВАТ "Київенергобуд" про поновлення на роботі на посаді Голови Ради ВАТ "Київенергобуд", сплату заборгованості за трудовими контрактами від 26.12.1998 року та від 01.11.2005 року в сумі 1197051 грн. 43 коп., відшкодування моральної шкоди в сумі 2197051 грн. 43 коп. та про зобов'язання передати у власність квартиру. При цьому, саме на підставі означеного факту, розгляд даної справи неодноразово відкладався, проте результати розгляду вказаної позовної заяви, судом першої інстанції досліджені не були.

При цьому, як про це вже було встановлено вище, судом апеляційної інстанції, в порушення приписів ст.101 ГПК України, без дослідження та належного обґрунтування неможливості подання ОСОБА_6 до суду першої інстанції, прийняті документи, зокрема, рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.11.2011 року по справі №2-453/11 та Ухвали апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2012 року по справі № 22ц/2390/808/12 (№ 2-453/11 в першій інстанції). Крім того, як вбачається матеріалів оскарження ухвали господарського суду м.Києва від 02.04.2014 року, означені документи, були прийняті апеляційним судом в якості доказів з порушенням приписів ст.ст. 34, 36 ГПК України, у копіях не засвідчених належним чином.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, ухвала господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно з приписами п. 3 ст. 111-9 ГПК України у разі, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційна інстанція має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 рок прийняті з порушенням норм процесуального права та підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи, суду належить врахувати вище викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку зібраним по справі доказам, доводам та заперечення сторін і в залежності від встановленого та вимог закону постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015 рок та ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2014 року у справі №23/447-49/290-2012 в частині розгляду кредиторських вимог ОСОБА_4 на загальну суму 3652549грн.11коп - скасувати.

Справу №23/447-49/290-2012 , у скасованій частині, передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя: В.Я. Погребняк
Судді: О.В. Білошкап
Л.В. Жукова