РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №910/16582/15
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

про відшкодування в порядку регресу 10 717,19 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про відшкодування шкоди в порядку регресу 10 717,19 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2015 порушено провадження у справі №910/16582/15, розгляд справи призначений на 22.07.2015.

21.07.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли повідомлення про відсутність аналогічного спору по справі, клопотання про долучення документів до матеріалів та відкладення розгляду справи.

За наслідками судового засідання 22.07.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 19.08.2015 року.

17.08.2015 на виконання розпорядження керівника апарату суду №04-23/1209 здійснено повторний автоматичний розподіл справи №910/16582/15, за результатами якого головуючим суддею у справі визначено суддю Полякову К.В.

Таким чином справу №910/16582/15 передано на розгляд колегії суддів у складі Полякова К.В.

Ухвалою суду від 19.08.2015 справа № 910/16582/15 прийнята до свого провадження суддею Поляковою К.В. та призначена до розгляду на 24.09.2015 року.

За наслідками розгляду справи 24.09.2015 суд у задоволення клопотання представника позивача продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відклав розгляд справи на 22.10.2015 року.

У судове засідання 22.10.2015 позивач та відповідач уповноважених представників не направили, проте про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши наявну у матеріалах справи заяву про зменшення позовних вимог, суд дійшов висновку її задовольнити. Таким чином, позивачем із урахуванням даної заяви, заявлено до стягнення з відповідача 10433,62 грн. страхового відшкодування.

Відповідно до п.3.10. постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представник позивача не з'явився до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

20.11.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія «УНІКА» (страховик) та Приватним акціонерним товариством «Джей Ті Інтернешнл Компані Україна» (страхувальник) укладено Договір №011079/4002/0000647 добровільного комплексного страхування на транспорті, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортних засобів, перелічених у Додатку №1 до Договору, зокрема ТЗ марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки №9459695 про дорожньо-транспортну пригоду, 06.11.2014 по вул.л.Українки у м.Коломия, Івано-Франківської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 (право керування передбачено у технічному паспорті) та транспортним засобом марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України, якого постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2014 у справі №346/6139/14-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.12.2014 страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування за договором №011079/4002/0000647 від 20.11.2013, у якій зазначив, що суму страхового відшкодування просить перерахувати на р/рахунок у ПАТ «Сітібанк Україна».

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_1, визначена позивачем на підставі Звіту №42С/11/14 від 23.11.2014, складеного ПП «Галавтоекспертиза», у розмірі 11433,62 грн.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі рахунку №439 від 17.11.2013, виставленого ФОП ОСОБА_2 та зазначений у страховому акті №00155969 від 08.12.2014 до Договору №011079/4002/0000647 від 01.01.2014 у розмірі 13946,96 грн.

Позивач виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 13946,96 грн., що підтверджується платіжним дорученням №027126 від 29.12.2014, із призначенням платежу "страхове відшкодув.зг.дог.№011079/4002/0000647 від 01/01/2014р.без ПДВ.д.н.НОМЕР_1".

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (відповідач у справі), за полісом №АС/9401794, відповідно до витягу з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ.

Отже, як зазначає позивач, до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, внаслідок чого позивач звернувся із даним позовом до суду.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначає, що позивачем не підтверджено належними доказами існування Договору страхування, посилаючись на виплату по якому він просить стягнути грошові кошти у порядку регресу, також позивачем не враховано коефіціент фізичного зносу при розрахунку суми страхового відшкодування.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. (ст.982 ЦК України).

Відповідно до статті 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною 2 ст.8 Закону України "Про страхування", страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач як на підставу виплати страхового відшкодування посилається на Договір .№011079/4002/0000647 від 20.11.2013, яким забезпечено ТЗ марки "Toyota Corolla", державний номер НОМЕР_1.

Проте, як вбачається із доданих до позовної заяви документів, страховий акт із розрахунком до нього складено за іншим Договором №011079/4002/0000647 від 01.01.2014, за яким відбулась й виплата страхового відшкодування, згідно платіжного доручення №027126 від 29.12.2014 із призначенням платежу за Договором №011079/4002/0000647 від 01.01.2014 року.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є виставлені СТО рахунки, акти виконаних робіт по здійсненню ремонту пошкодженого ТЗ та платіжне доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок даної СТО.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 13946,96 грн. саме за Договором №011079/4002/0000647 від 01.01.2014, проте до матеріалів справи долучено інший Договір №011079/4002/0000647 від 20.11.2013 року.

Таким чином, має місце невідповідність підстав позову та наданих на їх підтвердження доказів, що унеможливлює встановити всі фактичні обставини по справі.

До того ж, ухвалою суду від позивача витребувано відповідні пояснення та докази щодо виплати страхового відшкодування за Договором №011079/4002/0000647 від 20.11.2013, проте вимоги ухвали суду позивач залишив поза увагою.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши всі наявні у матеріалах справи документи, у суду відсутня можливість дійти обґрунтованого висновку щодо викладених у позові обставин, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову.

Щодо неврахування позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування коефіціенту фізичного зносу пошкодженого ТЗ, то суд зазначає, що підстави та можливість здійснити такий перерахунок відсутні, внаслідок непідтвердження позивачем доданими до матеріалів справи документами самого факту виплати страхового відшкодування за тим Договором, яким забезпечено пошкоджений ТЗ, з огляду на його відсутність у матеріалах справи.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши всі наявні у матеріалах справи документи, у суду відсутня можливість дійти обґрунтованого висновку щодо викладених у позові обставин, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про відшкодування в порядку регресу 10 717,19 грн. - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 22.10.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 27.10.2015 року

Суддя К.В. Полякова