ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2015 р. Справа № 918/1155/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Лунька О.І., розглянувши матеріали справи за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" (далі Залізниця) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" (далі Дирекція) до товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-комерційна фірма Євростар" (далі Товариство) про врегулювання розбіжностей у договорі,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_1 за дов. від 19 жовтня 2015 року № НЮ-785,

ОСОБА_2 за дов. від 2 січня 2015 року № НЮ-21,

відповідача: ОСОБА_3 за дов. від 22 липня 2015 року № 1,

ОСОБА_4 (керівника),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2015 року Залізниця в особі Дирекції звернулася до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2015 року Товариство надіслало Дирекції пропозицію укласти новий договір про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці у звязку із закінченням 29 вересня 2015 року строку дії аналогічного договору № 139, який був укладений між сторонами у попередній період. У вересні 2015 року позивачем на адресу Товариства був направлений проект нового договору, який був підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей, зокрема, в частині пунктів 13 та 14.1 цієї угоди, які регулюють відстань для нарахування Товариству плати за подачу і забирання вагонів. За результатом розгляду вищенаведених розбіжностей сторонами був складений відповідний протокол розбіжностей. У звязку з недосягненням сторонами згоди щодо всіх істотних умов даного договору, позивач, посилаючись на статтю 651 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статтю 181 Господарського кодексу України (далі ГК України), пункт 77 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457 (далі Статут), просив суд врегулювати розбіжності, які виникли при укладенні між сторонами договору про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці та викласти пункти 13 і 14.1 цього правочину в наступній редакції:

"…пункт 13. Відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів 3,349 км (3,095 км баланс залізниці, 0,254 км баланс користувача) в обидва кінці".

"…пункт 14.1. За подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,254 + ставка таблиці 2 * 3,095)/3,349".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 7 жовтня 2015 року порушено провадження у справі № 918/1155/15, розгляд якої було призначено на 21 жовтня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшов відзив Товариства на позовну заяву від 19 жовтня 2015 року (а.с. 31), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Залізниці з огляду на те, що згідно з нормами чинного законодавства, якщо під'їзна колія примикає не до станції, а до іншої під'їзної колії, то відстань подачі й забирання вагонів визначається від вістряка стрілки примикання тієї під'їзної колії, що безпосередньо примикає до колій залізничної станції. У той же час довжина спірної колії № 60, яка знаходиться на балансі позивача, складає не 3,095 км, як стверджує Залізниця, а 2,736 км, оскільки вона примикає до станційної колії № 10 через стрілку примикання № 30, а не через стрілку № 44, як помилково стверджує позивач.

У судовому засіданні 21 жовтня 2015 року оголошувалася перерва до 3 листопада 2015 року.

У судовому засіданні 3 листопада 2015 року представники позивача підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні.

Представники відповідача у даному судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 19 жовтня 2015 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

4 квітня 2011 року між Товариством та Залізницею в особі Дирекції був укладений договір про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці № 139, за умовами якого остання зобовязалася за передбачену даним правочином плату здійснювати подачу, розставляння на місця навантаження, вивантаження і забирання вагонів з підїзної колії, яка належить ПП "Санрайз", використовується Товариством на правах контрагента та примикає через стрілку № 274 до ходової колії № 60 на ЗАТ "Рівне-борошно" і обслуговується локомотивом залізниці (а.с. 71).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Пунктом 13 даного договору передбачено, що відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів 4,06 км (3,8 км баланс залізниці, 0,26 км баланс користувача) в обидва кінці.

За пунктом 14. 1 цієї угоди користувач сплачує Залізниці плату за подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,26 + ставка таблиці 2 * 3,8)/4,06.

Судом також встановлено, що 17 липня 2015 року між сторонами була підписана додаткова угода № 1 до вищезазначеного договору, відповідно до якої пункти 1, 13 та 14.1 цього правочину були викладені у новій редакції (а.с. 73).

Так, за змістом пункту 1 цього договору, з урахуванням додаткової угоди від 17 липня 2015 року № 1, на умовах цього договору здійснюється подача, розставляння на місця навантаження, вивантаження і забирання вагонів з підїзної колії, яка належить Товариству та примикає до підїзної колії № 60 стрілочним переводом № 274, і яка обслуговується локомотивом залізниці. Межею підїзної колії є знак "Межа підїзної колії", який встановлено на відстані 30,6 метрів від початку вістряків стрілочного переводу № 274.

Відповідно до пункту 13 даного договору, з урахуванням додаткової угоди від 17 липня 2015 року № 1, відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів складає 3,368 км (3,094 км баланс залізниці, 0,274 км баланс користувача) в обидва кінці.

За пунктом 14.1 цього правочину, з урахуванням додаткової угоди до нього від 17 липня 2015 року № 1, користувач сплачує Залізниці плату за подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,274 + ставка таблиці 2 * 3,094)/3,368.

У той же час судом встановлено, що за змістом пункту 20 вищенаведеного договору про подачу та забирання вагонів від 4 квітня 2011 року № 139 останній укладається терміном на 4 роки і діяв до 29 вересня 2015 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку із закінченням строку дії вищенаведеного договору листом від 17 серпня 2015 року № 1708-186 (а.с. 9) Товариство звернулося до позивача з проханням у 20-денний термін з дня отримання цього листа направити на адресу відповідача для погодження та підписання проект нового договору на подачу та забирання вагонів по підїзній колії № 70 по станції Рівне.

За результатами проведення станцією Рівне Залізниці обстеження транспортного господарства підїзної колії Товариства, 9 вересня 2015 року уповноваженими працівниками позивача був складений відповідний акт обстеження умов роботи на підїзній колії і станції примикання (а.с. 10), підписаний відповідачем із запереченнями.

Зі змісту заперечень Товариства до вказаного акту (а.с. 11) вбачається, що відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів на підїзну колію № 70, на думку відповідача, становить 2,990 км. У той же час у вищезазначеному акті позивачем помилково була зазначена відстань 3,349 км, що впливає на розрахунок плати та значно збільшує витрати Товариства.

Листом від 11 вересня 2015 року № ДН-3-ДНМ/1086 (а.с. 12) позивач звернувся до Товариства з пропозицією підписати проект договору про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці у запропонованій Залізницею редакції. До цієї пропозиції позивачем було долучено два примірники проекту зазначеної угоди, відповідно до умов пунктів, зокрема, 13 та 14.1 якої, відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів становить 3,349 км (3,095 км баланс залізниці, 0,254 км баланс користувача) в обидва кінці; за подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,254 + ставка таблиці 2 * 3,095)/3,349.

Судом встановлено, що даний договір був підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей, згідно яких Товариство пропонувало викласти пункти 13 та 14.1 цього правочину в наступній редакції: "…пункт 13. Відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів 2,990 км (2,736 км баланс залізниці, 0,254 км баланс користувача) в обидва кінці". "…пункт 14.1. За подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,254 + ставка таблиці 2 * 2,736)/2,990".

З матеріалів справи вбачається, що позивач з вищезазначеним протоколом розбіжностей не погодився, у звязку з чим листом від 16 вересня 2015 року № ДН-3-ДНМ/1097 Залізницею була призначена зустріч з Товариством з метою розгляду та врегулювання вищезазначених розбіжностей (а.с. 16).

Враховуючи те, що за результатами проведеної 21 вересня 2015 року зустрічі сторін даних розбіжностей у добровільному порядку врегульовано не було, Залізниця звернулася до господарського суду Рівненської області з даним позовом.

Судом встановлено, що вищезазначені правовідносини, які виникли між сторонами в процесі укладання спірного договору, регулюються, зокрема, Законом України "Про залізничний транспорт", Статутом, а також Правилами обслуговування залізничних під'їзних колій, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644 (далі Правила).

Частиною 1 статті 21 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що відносини підприємств залізничного транспорту з власниками залізничних під'їзних колій, порядок і умови експлуатації цих колій, обігу рухомого складу, що не належить до залізничного транспорту загального користування, визначаються Статутом та укладеними на його основі договорами.

Умовами пункту 71 Статуту визначено, що взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій, визначаються договором. Подача і забирання вагонів, а також маневрова робота на залізничних коліях, що належать підприємствам, здійснюються їх локомотивами. Якщо підприємство не має свого локомотива, подача і забирання вагонів та маневрова робота провадяться локомотивом залізниці за плату згідно з тарифом. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під'їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

Відповідно до абзацу 5 пункту 76 Статуту договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії та договір про подачу та забирання вагонів розробляється з урахуванням єдиного технологічного процесу роботи під'їзної колії із станцією примикання. Порядок розроблення та форма договорів встановлюються Правилами.

Пунктом 2.1. Правил встановлено, що взаємовідносини залізниці з підприємствами, які виконують вантажні роботи на під'їзних коліях, визначаються договорами про експлуатацію під'їзних колій або договорами про подачу та забирання вагонів. Договори про експлуатацію під'їзних колій укладаються між залізницею і власниками під'їзних колій у разі обслуговування під'їзної колії власним або орендованим локомотивом. Договори розробляються з урахуванням технології роботи під'їзної колії і технології роботи станції примикання, а у відповідних випадках з урахуванням єдиних технологічних процесів.

Згідно з пунктами 3.1, 3.4 Правил проект договору розробляється залізницею на підставі акта обстеження під'їзної колії. Проект договору розробляється залізницею. Підписаний у двох примірниках проект договору надсилається на підпис підприємству. Підприємство підписує і повертає залізниці проект договору у двадцятиденний термін. Цей термін обчислюється: у разі пересилки проекту договору з посильним з дати розписки про отримання договору, у разі пересилки поштою з дати календарного штемпеля поштового відділення в пункті знаходження адресата. Якщо при підписанні договору в підприємства виникнуть заперечення стосовно його умов, то незалежно від цього воно підписує договір, складає протокол розбіжностей і направляє його у двох примірниках залізниці одночасно з підписаним договором. Наявність розбіжностей оговорюється у договорі. У разі неповернення залізниці підписаного проекту договору у двадцятиденний термін, договір набирає чинності у редакції залізниці.

Відповідно до частини 5 статті 181 ГК України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У той же час пунктом 3.4 Правил також передбачено, що залізниця не пізніше, ніж через 20 днів після отримання протоколу розбіжностей зобов'язана призначити день розгляду розбіжностей, про що вона має повідомити підприємство у десятиденний термін після отримання протоколу і не пізніше, ніж за 10 днів до призначеної дати розгляду. Якщо залізниця у вказаний термін не призначить дату розгляду розбіжностей, договір набирає чинності в редакції підприємства. У випадку неприбуття представника підприємства у призначений термін для розгляду розбіжностей договір набуває чинності у редакції залізниці.

Розбіжності, що залишилися неврегульованими, оформлюються новим протоколом і у двадцятиденний термін після дня їх розгляду передаються залізницею до господарського суду.

Судом встановлено, що даний спір виник у звязку з не врегулюванням сторонами розбіжностей щодо встановлення у договорі відстані для нарахування збору за подачу та забирання вагонів на підїзну колію № 70, яка впливає на розрахунок плати Товариства за угодою про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці.

Як було зазначено вище, позивач просив суд викласти пункти 13 і 14.1 договору про подачу та забирання вагонів при станції Рівне Львівської залізниці в наступній редакції:

"…пункт 13. Відстань для нарахування збору за подачу та забирання вагонів 3,349 км (3,095 км баланс залізниці, 0,254 км баланс користувача) в обидва кінці".

"…пункт 14.1. За подачу та забирання вагонів згідно ставок Тарифного керівництва № 1 по формулі (ставка таблиці 1 * 0,254 + ставка таблиці 2 * 3,095)/3,349".

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Залізниця виходила з приписів пункту 1.2 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязаних з ними послуг, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та звязку України від 26 березня 2009 року № 317 (далі Збірник), за змістом якого відстань подачі й забирання вагонів слід визначати від вістряка стрілки примикання тієї під'їзної колії, що безпосередньо примикає до колій залізничної станції, до місця навантаження. Оскільки транспортування здійснюється від місця навантаження відповідача по під'їзній колії № 70, що через стрілку № 274 примикає до підїзної колії № 60, яка, у свою чергу, з'єднується зі станційною колією № 10, то відповідною стрілкою примикання, від якої слід проводити розрахунок відстані подачі й забирання вагонів, на думку позивача, є стрілка № 44, яка знаходиться на колії № 10.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість вищенаведеного твердження Залізниці з огляду на наступне.

У судових засіданнях 21 жовтня 2015 року та 3 листопада 2015 року представники сторін підтвердили, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Збірник.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 Розділу 3 даного Збірника відстань подачі й забирання вагонів указується в договорі про експлуатацію під'їзної колії (договорі про подачу й забирання вагонів). Для розрахунку плати довжина колії приймається в кілометрах з одним десятковим знаком. Довжина під'їзної колії до 500 м включно округлюється до 0,5 км. Відстань подачі й забирання вагонів визначається від вістряка стрілки примикання під'їзної колії (якщо вона примикає до колій станції) або від вістряка вихідної стрілки станції, з якої подаються вагони (якщо під'їзна колія примикає до перегону чи в інших місцях за межами станції), до місця виконання вантажних операцій (враховуючи довжину вантажного фронту).

Якщо під'їзна колія примикає не до станції, а до іншої під'їзної колії, то відстань подачі й забирання вагонів визначається від вістряка стрілки примикання тієї під'їзної колії, що безпосередньо примикає до колій залізничної станції, або від вістряка вихідної стрілки станції, якщо ця під'їзна колія примикає на перегоні чи в інших місцях за межами станції, до місця виконання вантажних операцій (враховуючи довжину вантажного фронту).

З матеріалів справи, зокрема, плану-схеми колій та відомості стрілочних переводів та колій (а.с. 61, 63), вбачається, що колія № 70 через стрілку примикання № 274 примикає до підїзної колії № 60, яка, у свою чергу, примикає до станційної колії № 10 через стрілку № 30.

Зі змісту наявної у матеріалах даної справи копії затвердженого Дирекцією технічного паспорта підїзної колії № 70 (а.с. 34), з урахуванням акту сумісної перевірки від 9 жовтня 2015 року (а.с. 62), вбачається, що під'їзна колія № 60 примикає до колії № 10 стрілочним переводом № 30.

Відтак, за умовами вищезазначеного Збірника спірна відстань подачі й забирання вагонів повинна визначатися від вістряка стрілки примикання № 30 під'їзної колії № 60, оскільки під'їзна колія № 60 примикає до колій станції № 10.

У той же час твердження позивача щодо необхідності обрахування такої відстані від стрілки № 44, яка, на відміну від стрілки № 30, є не охоронною стрілкою, а стрілкою примикання, не беруться судом до уваги, оскільки дана стрілка не примикає, а знаходиться безпосередньо на станційній колії № 10. Дана обставина не заперечувалася представниками позивача у судових засіданнях.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки позивач не довів суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість даного позову щодо викладення пунктів 13 та 14.1 спірного договору у запропонованій Залізницею редакції, у звязку з чим у задоволенні цього позову слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 9 листопада 2015 року

Суддя Є.В. Павленко