РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/21464/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сав-Дістрибьюшн"

про повернення грошових коштів 385,00 грн.

Суддя Ярмак О.М.

Представники :

від позивача: не з'явився

від відповідача: Баулін А.О. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Пред'явлені вимоги про стягнення з відповідача грошові кошти у розмірі 385,00грн., перераховані за ОСОБА_2 за кредитним Договором №004-17006-020613 від 02.06.2013 року, в зв'язку з поверненням товару/послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21464/15, розгляд справи призначено на 21.09.2015.

Ухвалами суду від 22.09.2015, 20.10.2015 розгляд справи було відкладено відповідно до ст. 77 ГПК України на 20.10.2015, 03.11.2015 відповідно.

У судовому засіданні 03.11.2015 представник відповідача проти позову заперечував, подав письмовий відзив на позовну заяву.

Позивач свого представника у засідання суду не направив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 03.11.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

02.06.2013 між позивачем - ПАТ «Дельта Банк» (банк за договором) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № 004-17006-020613 (далі - договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 5 594,70 грн. з метою придбання товару/послуг у ТОВ "Сав-Дістрибьюшн" (відповідач).

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, перерахував кредитні кошти на рахунок відповідача, що підтверджується меморіальним ордером № 36513001 від 03.06.2013, копія якого міститься в матеріалах справи.

11.06.2013 позичальник ОСОБА_2 звернулася до банку з заявою про розірвання договору, оскільки товар повернуто відповідачу, на підтвердження була додана до заяви клієнта накладна про повернення товару № ФОМФТ-259 від 11.062013 на суму 385,00 грн.

Листом за вих. № 2/01-17/ від 19.07.2013 позивач звернувся до відповідача з вимогою у зв'язку з частковим поверненням товару по кредитному договору № 004-17006-020613 та повернення товару, повернути перераховані кошти у сумі 385,00 грн. на рахунок АТ «Дельта Банк», що останнім здійснено не було.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача спірної суми коштів, що не були перераховані за повернення товару/послуги, посилаючись на порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» 11.06.2015 споживачем було повернено замовлені послуги, вартістю 385,00 грн. та 520,00 грн., стверджує, що у відповідача існують зобов'язання перед споживачем щодо повернення коштів, а не перед банківською установою, у зв'язку з чим 12.06.2015 відповідачем за платіжним дорученням № 11775 від 12.06.2015 було повернено за заявою чудака В.М. на його рахунок в ПАТ «ПриватБанк» кошти у сумі 905,00 грн. у задоволенні позову просить відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази, господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю у зв'язку з їх та необґрунтованістю та недоведеністю, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, що не були перераховані за повернення товару/послуги у розмірі 385,00 грн. ґрунтуються на порушенні відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення отриманих коштів у зв'язку із розірванням кредитного договору № 004-17006-020613.

При цьому, судом встановлено, що кредитний договір № 004-17006-020613 був укладений між банком та ОСОБА_2 з метою надання споживчого кредиту на придбання товарів/послуг у ТОВ "Сав-Дістрибьюшн", тобто відповідач є лише отримувач коштів (підприємство торгівлі).

В розумінні п.23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору № 004-17006-020613 не передбачено жодних прав та обов'язків, зобов'язань ТОВ "Сав-Дістрибьюшн", як підприємства торгівлі щодо повернення банку, як кредитодавцю сум кредитних коштів чи інших виплат, пов'язаних із розірванням між банком та позичальником договірних відносин.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що вартість поверненого товару ТОВ "Сав-Дістрибьюшн" повернув споживачу за платіжним дорученням № 11775 від 12.06.2015, виконавши свої зобов'язання перед споживачем.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Згідно вимог статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст.33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. В даному випадку це стосувалося позивача, що мав довести факт порушення його права відповідачем та надати відповідні докази.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач не надав суду належних доказів, які б свідчили, що відповідач порушив його право чи охоронюваний законом інтерес.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Проте, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судовий збір не стягується. (п. 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України").

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.М.Ярмак

Повне рішення складено 10.11.2015