РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №910/25763/15
За позовом Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства

з обмеженою відповідальністю

до 1. Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРГРУП»

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.07.2015р.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: Рудник І.Ю. (за дов), Петриченко А.І. (за дов.)

від відповідача-1: Комлик ІС. (за дов.)

від відповідача-2: Кондибенко О.В. (за дов.)

11.11.2015р. в судовому засіданні, у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі позивач) звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010, укладеного 21.07.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (надалі ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮРГРУП» (надалі ТОВ «ЮРГРУП», відповідач-2).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач 2 є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої, у відповідності до вимог законодавства та положень Статуту повинно бути надання фінансової послуги факторингу, відповідно він не має права укладати спірний договір про відступлення права вимоги від 21.07.2015р., оскільки такий договір надає відповідачу-2 прав сторони за договором фінансового кредиту.

Ухвалою суду від 01.10.2015 порушено провадження у справі № 910/25763/15, розгляд останньої призначено на 04.11.2015.

Позивач в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи та додаткові письмові пояснення до позовної заяви з додатками.

Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.

Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.

Відповідачами позову не визнано, заперечення викладені письмово у відзивах на позов, які залучені до матеріалів справи та обґрунтовані тим, що укладений між сторонами правочин не суперечить жодній з категорій, що встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, договір не порушує права позивача та не завдає йому негативних наслідків, оскільки сама по собі форма правочину, яким відступлене право вимоги (будь то договір відступлення прав вимоги або договір факторингу) не впливає на суть зобов'язання боржника перед кредитором (новим або первісним) та укладається без згоди на те боржника.

В зв'язку з неявкою позивача та його клопотання про відкладення розгляду справи, суд на підставі ст.. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 11.11.2015.

В судовому засіданні 11.11.2015 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити

Відповідачі проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За умовами генерального договору №06.1-27/17 від 17.12.2010р. з додатками ПАТ «Укрсоцбанк» є кредитором Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, банк зобов'язався надати позивальнику грошові кошти в гривнях в межах загального ліміту в сумі 11200000,00 грн. на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на строк до 16 грудня 2013 року. 27.11 2013 року в рамках Генерального договору сторонами були внесені зміни та встановлений строк повернення кредитних коштів 30.10.2014 р.

21 липня 2015р. між ПАТ «Укрсоцбанк», як первісним кредитором та ТОВ «ЮРГРУП», як новим кредитором було укладено договір про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 року.

Відповідно до п. 1.1. первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги кошти у сумі, що визначена пунктом 6 договору у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває прав вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу прав вимоги, які виникнуть в майбутньому за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього.

П.п.2, 3 договору визначено, що до нового кредитора переходять всі права за Кредитним договором, в тому числі але не виключно, право вимоги щодо повернення отриманого кредиту, несплачених процентів, комісія та штрафних санкції за Кредитним договором у розмірі, який буде існувати на момент прав вимоги, вказаний в п.7 договору. Станом на дату укладання цього договору заборгованість за кредитним договором становить: заборгованість з повернення отриманого кредиту (тіла кредиту) - 5872057,06 грн., зі сплати процентів - 477983,87 грн., пеня 2198383,07 грн.

Згідно п. 6 договору за відступлення права вимоги за кредитним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 6000000,00 грн., без податку на додану вартість (ціна продажу), які сплачуються новим кредитором первісному кредитору в день укладення та підписання договору, пунктом 7 договору встановлено, що права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Новий кредитор зобов'язаний протягом семи робочих днів з моменту переходу до нього прав вимоги письмово повідомити про це позичальника (п.8).

Згідно із п.10 договору новий кредитор повідомлений первісним кредитором про ті обставини, що заборгованість боржника є простроченою, та стягується в судовому порядку.

Про виконання договору свідчить представлений до справи акт приймання-передачі прав вимоги від 21.07.2015р., який наявний в матеріалах справи та наданий позивачем.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ст.ст. 42, 43 ГК України (п.п.1, 2, 3) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Особливості здійснення окремих видів підприємницької діяльності встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Ст. 6 ГК України встановлені загальні принципи господарювання: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Ст. 14 ГК України визначає порядок ліцензування, патентування та квотування у господарській діяльності, який є засобом державного регулювання у сфері господарювання, спрямованим на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів, виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу. Відносини, пов'язані з ліцензуванням видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Відповідно до частини першої статті 72 ГК України підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Так, згідно із частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Крім того, згідно із частиною першою статті 207 вищезазначеного Кодексу господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Цивільний кодекс України закріплює універсальну правоздатність юридичної особи - здатність мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і

фізична особа. Поряд з цим статтею 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ст. 1 Закону України «Про Господарські товариства» встановлено, що господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Враховуючи вищевикладене підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові,

якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Натомість, у позовній заяві та додатково наданих поясненнях, позивач, який є боржником у зобов'язанні, право вимоги за яким відступлено згідно спірного договору, стверджує що відповідач-2, як фінансова установа має право на здійснення лише операцій з факторингу, а генеральний договір про здійснення кредитування згідно з визначенням наданим у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є договором фінансового кредиту, тобто іншою фінансовою послугою не вказаною у свідоцтві про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ЮРГРУП» № 472 серія ФК, крім того відповідач-2 не має право укладати договори про відступлення права вимоги, оскільки має право укладати виключно договори факторингу.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону; фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

За визначенням термінів, які вживаються у законі:

- фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент (п. 3 ст. 1);

- фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів (п. 4 ст. 1);

- фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ст. 1).

За оспорюваним правочином (відступлення права вимоги) відбулася заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору, а не сторін кредитного договору; при укладанні договору щодо відступлення права вимоги, відповідач-2 не здійснює діяльності з надання фінансового кредиту, оскільки не надає коштів у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Крім того умовами оспорюваного договору (п.п. 2, 3, 7) визначений розмір простроченої заборгованості за якою переходить право вимоги.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що у додатку до свідоцтва відповідача-2 не вказано такого виду фінансових послуг, як надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, не свідчить про суперечність договору від 21.07.2015р. про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 року актам цивільного законодавства та не підтверджує його укладення за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Оскільки, Генеральний договір про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010р., укладений між позивачем та відповідачем 1, не містить умови про недопустимість заміни кредитора без згоди боржника в зобов'язанні, що виникає на підставі цього договору, і положення Цивільного кодексу України також не передбачають обов'язкової згоди боржника на заміну кредитора в основному зобов'язанні, позивач не є стороною спірного договору, а відтак не є особою, право якої порушене укладенням зазначеного правочину між відповідачами.

Заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, оскільки, відсутні визначені законом підстави для визнання договору недійсним з тих підстав про які зазначає позивач.

Судові витрати у справі, згідно положень ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 12.11.2015

Суддя І.В. Усатенко