ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.11.15р. Справа № 904/9095/15

За позовом Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА", м.Кривий Ріг

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

про стягнення 12 361,51 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О

Представники:

від позивача: Касьян І.В., представник за довіреністю № 5 від 30.12.14р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 16.10.15р. порушено провадження у справі № 904/9095/15 за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі-позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі-відповідач) про стягнення 12361,51 грн. Справу призначено до розгляду на 05.11.15р.

05.11.15р. повноважний представник позивача у судовому засіданні заявив про те, що відповідачем 26.10.15р. було сплачено позивачу 3 000,00 грн. Таким чином, повноважний представник позивача просив суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію у розмірі 4 477,95 грн., пеню у розмірі 891,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 691,90 грн., 3% річних у розмірі 300,52 грн., а всього 9 361,51 грн. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи витребувані судом документи.

В свою чергу, повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов та інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи зазначене, господарський суд прийшов до висновку про те, що повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився та не подав відзив на позов та інші витребувані судом документи без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 05.11.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.07р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пари № 3975 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, позивач відпускає відповідачу теплову енергію в гарячій воді на потреби опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та у вигляді пари на технологічні потреби, а відповідач сплачує отриману теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) у строки, передбачені цим Договором.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що позивач відпускає відповідачу теплову енергію на об'єкти, вказані в таблиці № 2 згідно з встановленим планом теплоспоживання з 01.11.07р. по 01.11.08р. Оплата здійснюється з моменту зазначеного періоду дії Договору.

Облік споживання теплової енергії здійснюється згідно приладів обліку або розрахунковим способом за їх відсутності (п. 2.1. Договору).

Згідно з п. 2.2. Договору щомісячна сума сплати за договором коригується з урахуванням фактичної середньомісячної температури зовнішнього повітря, кількості діб і годин надання послуг.

Положеннями п. 2.4. Договору передбачено, щомісяця, у термін до 25 числа, відповідач, який має прилад обліку, інформує позивача про фактичне споживання теплової енергії з наступним складанням акту.

Відповідно до п. 3.1. Договору оплата за відпущену теплову енергію проводиться відповідачем щомісяця, самостійно, в грошовій формі, та іншими формами розрахунку за погодженням сторін до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим.

За приписами п. 3.3. Договору якщо відповідач є суб'єктом іншого сектора господарювання економіки і не здійснив оплату за відпущену теплову енергію в термін, встановлений п. 3.1. Договору, він несе відповідальність згідно з п.п. 4-7 ст. 231 ГК України та Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення сплати.

Відповідач здійснює передплату в грошовій формі, в розмірі планового місячного споживання в термін до 20 числа кожного місяця (п. 3.4. Договору).

Як зазначено у п. 6.1. Договору, цей Договір діє з 01.11.07р. по 01.11.08р. і вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну не надійде заява однієї із сторін про відмову від цього Договору або його перегляду. При заяві однієї із сторін про розірвання Договору за один місяць і відсутності заборгованості відповідача перед позивачем Договір може бути розірваний. При наявності заборгованості за відповідачем, нарахування за Договором припиняються, а Договір не розривається до повного погашення заборгованості.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору позивачем за період з 10.12.12р. по 13.04.15р. було здійснено постачання відповідачу теплової енергії, що підтверджують рахунки-фактури на оплату. Відповідач свого обов'язку по Договору щодо оплати за вказаний період належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 7 477,95 грн.

За неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків по Договору, позивачем на підставі п. 3.3. Договору була нарахована пеня у розмірі 891,14 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 3 691,90 грн. та 3% річних у розмірі 300,52 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію у розмірі 7 477,95 грн., пеню у розмірі 891,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 3691,90 грн., 3% річних у розмірі 300,52 грн., а всього 12 361,51 грн.

26.10.15р. відповідачем було сплачено позивачу 3 000,00 грн.

Враховуючи часткову оплату, повноважний представник позивача у судовому засіданні просив суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію у розмірі 4 477,95 грн., пеню у розмірі 891,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 691,90 грн., 3% річних у розмірі 300,52 грн., а всього 9361,51 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу може відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 4 477,95 грн. є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Провадження у справі в частині стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 3 000 грн. підлягає припиненню, оскільки зазначена сума була перерахована 26.10.15р. відповідачем на рахунок позивача.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

На підставі п. 3.3. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 891,14 грн., розрахунок якої господарським судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто пеня нараховується лише за 182 дня.

Після перерахунку проведеного господарським судом пеня складає 886,98 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 886,98 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 3691,90 грн. та 3% річних у розмірі 300,52 грн.

Розрахунок 3% річних господарським судом був перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розрахунок інфляційних витрат визнаний судом таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом (в ЛІГА ЗАКОН) інфляційні втрати складають 3 691,03 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 3 691,03 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Звертаю увагу на те, що відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 75, 80, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Провадження у справі в частині стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 3 000 грн. - припинити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (50000, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, буд. 9, ) заборгованість за теплову енергію у розмірі 4 477,95 грн. (чотири тисяч чотириста сімдесят сім грн. 95 коп.), пеню у розмірі 886,98 грн. (вісімсот вісімдесят шість грн. 98 коп.), інфляційні втрати у розмірі 3 691,03 грн. (три тисячі шістсот дев'яносто одну грн. 03 коп.), 3% річних у розмірі 300,52 грн. (триста грн. 52 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1217,50 грн. (одна тисяча двісті сімнадцять грн. 50 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 09.11.15р.

Суддя Н.Е. Петренко