КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2015 р. Справа№ 910/6517/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Гудов Я.В. - представник за дов. №12-12/03-5296 від 02.06.2015 року;

від відповідача : не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз"

на рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2015 року

у справі № 910/6517/15-г (суддя: Демидов В.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"

про стягнення 1019 820 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Інститут Южніігіпрогаз" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача вкладу у розмірі 1000000,00 грн, 12820,00 грн відсотків по вкладу та 7000,00 грн пені за договором банківського вкладу (депозиту) № 02-710 від 19.07.2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/6517-15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/6517/15-г та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема необґрунтовано застосував пп. 4.5 ст. 48, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб) оскільки ці норми можуть застосовуватись для зобов'язань, що виникли лише після 02.03.2015 року, а спірні договірні відносини виникли 26.08.2014 року.

Крім того, скаржник зазначив, що закінчення строку договору №02-710, що сплинув 26.08.2014 року, не звільняє ПАТ «Банк Комбіо» від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору починаючи з 26.08.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 19.06.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" було прийнято до провадження. Справа слухалася різними колегіями суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 року прийнято до провадження справу № 910/6517/15-г у складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" - задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

19.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" в особі директора Відділення Донецька дирекція ПАТ "Банк Камбіо" та Публічним акціонерним товариством "Інститут Южніігіпрогаз" було укладено договір банківського вкладу (депозиту) юридичної особи за програмою строкового банківського вкладу №02-710 (далі - договір), предметом якого відповідно до умов договору є зобов'язання відповідача прийняти від позивача грошові кошти у сумі 1000000 грн, повернути вкладникові вклад та виплачувати проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно договору за користування вкладом на умовах строкового вкладу відповідач нараховує і сплачує щомісячно позивачу проценти на суму вкладу з розрахунку 15% річних.

Відповідач відкрив позивачу вкладний (депозитний) рахунок строкового вкладу №0710, на якому обліковується вклад позивача. Строк розміщення вкладу складає 91 день: з 19.07.2013 року по 17.10.2013 рік. Крім того, відповідачем було відкрито позивачу рахунок №07710 для обліку нарахованих процентів за вкладом (п. п. 1.1-1.7 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору відповідач зобов'язувався прийняти вклад та повернути його на умовах та в порядку, визначених договором, нараховувати та сплачувати позивачу проценти за користування вкладом у порядку та розмірі, передбаченими умовами договору; на вимогу позивача, оформлену відповідно до чинного законодавства, в разі закінчення строку дії договору та у випадку його дострокового розірвання - повернути вкладнику суму вкладу та закрити вкладний (депозитний) рахунок. Згідно умов договору сплата процентів на вклад і повернення вкладу здійснюється у валюті вкладу на поточний рахунок позивача № 3821 у ПАТ "Промінвестбанк", код банку 300012.

Згідно п. 6.1 договору останній набрав чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 19.07.2013 року позивач перерахував на рахунок відповідача №3821 грошові кошти в сумі 1000000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №972 від 19.07.2013 року (наявне в матеріалах справи).

У додатковій угоді №1 до договору № 02-710 банківського вкладу (депозиту) юридичної особи за програмою строкового банківського вкладу від 17.10.2013 року сторони дійшли згоди щодо продовження строку дії договору. У вказаній угоді п. п. 1.1, 1.2, 1.3 договору викладені у новій редакції та передбачають нарахування та сплату щомісячно позивачу процентів на суму вкладу з розрахунку 16% річних, строк розміщення вкладу становить 93 дні з 17.10.2013 року по 18.01.2014 рік.

Додатковою угодою №2 до договору № 02-710 банківського вкладу (депозиту) юридичної особи за програмою строкового банківського вкладу від 17.01.2014 року пункти 1.1, 1.2 1.3 викладені у новій редакції. Вказані пункти передбачають нарахування та сплату щомісячно позивачу процентів на суму вкладу з розрахунку 17% річних, строк розміщення вкладу становить 186 дні з 18.01.2014 року по 23.07.2014 рік.

Додатковою угодою №3 до договору № 02-710 банківського вкладу (депозиту) юридичної особи за програмою строкового банківського вкладу від 23.07.2014 року сторони домовились щодо нарахування та сплати щомісячно позивачу процентів на суму вкладу з розрахунку 18% річних та встановили, що строк розміщення вкладу становить 34 дні з 23.07.2014 року по 26.08.2014 рік.

Позивні вимоги мотивовані тим, що 29.08.2014 року у зв'язку із закінченням строку дії договору ним було надіслано на адресу відповідача лист про повернення вкладу та закриття вкладного (депозитного) рахунку. Належні докази на підтвердження отримання вказаного листа відповідачем позивачем у справі не надані.

Відповідно до п. 4.2 договору, за несвоєчасне повернення позивачу вкладу, а також за несвоєчасну сплату процентів за користування вкладом відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,01% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ на день сплати від затриманої суми за кожний день затримки.

Відповідач вклад у розмірі 1000000 грн та проценти по вкладу у сумі 12820,00 грн за період з 01.08.2014 року по 26.08.2014 рік на виконання умов договору позивачу не повернув, відповіді на лист від 29.08.2014 року не надав.

13.03.2015 року позивачем на адресу відповідача у справі надіслано письмову заяву від 12.03.2015 року № 12-12/05-2435 із вимогою про визнання позивача кредитором відповідача на суму депозитного вкладу та невиплачених відсотків за вкладом у загальному розмірі 1012820,00 грн. Відповідач відповідь на заяву не надав суму депозиту та проценти не повернув.

У зв'язку з чим, Публічним акціонерним товариством "Інститут Южніігіпрогаз" заявлено вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" суми вкладу у розмірі 1000000 грн, 12820 грн відсотків по вкладу та 7000,00 грн пені за договором банківського вкладу (депозиту) № 02-710 від 19.07.2013 року.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 року №782 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 04.12.2014 року прийнято рішення № 140 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку.

З огляду на зазначене, на думку суду першої інстанції, заявлена до стягнення заборгованість не може бути стягнута з відповідача, оскільки через початок процедури виведення банку з ринку як неплатоспроможного, до спірних правовідносин сторін с лід застосовувати положення, якими врегульований порядок задоволення грошових вимог осіб, які мають підтверджені грошові вимоги до неплатоспроможного банку, строк виконання яких настав.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.02.2015 року №144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання, з 02.03.2015 року, призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Додусенка В.І. строком на 1 рік з 02.03.2015 року по 01.03.2016 рік включно.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про запровадження тимчасової адміністрації у банку і призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є загальнодоступною на веб-сайті такого Фонду, тобто є загальновідомою.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Крім цього треба зазначити, що представником відповідача в відзиві на апеляційну скаргу вказано, що на підставі кредитного договору у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання щодо повернення суми кредиту, однак, в зв'язку з введенням у відповідача тимчасової адміністрації, останній не виконав свої зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з тим, що до п. 1 ч. 5 ст. 63 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", підчас тимчасової адміністрації, не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших осіб, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд враховує, що з урахуванням вищевказаних додаткових угод, право на повернення депозитного вкладу у позивача виникло 26.08.2014 року, тобто до запровадження в ПАТ «Банк Камбіо» тимчасової адміністрації.

Публічне акціонерне товариство "Інститут Южніігіпрогаз", як кредитор згідно зі ст 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" повинно мати документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, а наявність спору щодо заборгованості обумовлює необхідність його вирішення в суді.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не є підставою для відмови при розгляді позову про стягнення суми за порушення договірних зобов'язань. Ця стаття закону повинна застосовуватись уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при розгляді вимог кредиторів банку.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що оскільки, згаданим законом не призупиняється дія будь яких нормативних актів в сфері регулювання даних правовідносин, зокрема, які визначають правові підстави для стягнення в судовому порядку заборгованості банку перед вкладником, його дія на час розгляду спору не може бути самостійною підставою для відмови в захисті порушеного права.

Так, скаржник правильно зазначив, що при розгляді даної справи необхідно керуватися положеннями ч. 1 та 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, оскільки як зазначено вище договір банківського вкладу (депозиту) юридичної особи за програмою строкового банківського вкладу № 02-710 від 19.07.2013 року, з урахуванням додаткових угод №1, №2, №3, сплинув 26.08.2014 року, тобто право на повернення депозитного вкладу у позивача виникло 26.08.2014 року, до запровадження в ПАТ «Банк Камбіо» тимчасової адміністрації. Саме у той час у відповідача і виник обов'язок повернути позивачу суму вкладу.

Згідно ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між; ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його

порушення, яке мало місце під час дії договору».

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає як належне посилання скаржника на практику Європейського Суду з прав людини, яка є обов'язковою для вітчизняних судів, а саме рішення Європейського Суду з прав людини у в справі «Бендерський проти України» №22750/02 від 15.11.2007 року в якому зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Проніна проти України» №63566/00 від 18.07.2006 року зазначив (п.25): «Заявниця посилалась на ст.46 Конституції України. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. Однак, на думку Суду, національні суди, ігноруючи питання в цілому, хоча воно було особливим, важливим, по суті, не виконали своїх обов'язків за п.1 ст.6 Конвенції. Таким чином, цю гарантію було порушено».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово наголошував в суді першої інстанції на застосуванні ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу при вирішенні даної справи. Проте, в спірному рішенні відсутні посилання на ст.631 Цивільного кодексу України, тобто судом першої інстанції при прийнятті спірного рішення не були застосовані норми матеріального права, а саме ст. 631 Цивільного кодексу України.

Обов'язковість виконання рішень суду з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини (яку згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», як джерело права, національні суди України мають застосовувати при розгляді справ Європейську Конвенцію та практику Європейського Суду) є не лише одним із основоположних принципів судочинства, але і правом особи, на користь якої таке рішення постановлено, а саме - невід'ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому, відсутність у особи можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у гарантоване їй статтею 1 Протоколу № 1 право на мирне володіння своїм майном (Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Шмалько проти України» №60750/00 від 20.07.2004 року (п. 43, п. 55), тобто, порушення конституційного права особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Так, стаття 1 першого протоколу до Європейської Конвенції гарантує право на власність: «Кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна».

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання суду першої інстанції при прийнятті спірного рішення на постанову Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14, оскільки спірні правовідносини, які розглядаються у вище зазначеній справі, виникли після запровадження тимчасової адміністрації до банку, а зобов'язання відповідача про повернення депозиту та сплаті відсотків за депозитом виникли до запровадження тимчасової адміністрації.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд враховує, що рішення буде виконуватися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в порядку черговості в процедурі ліквідації банку.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до невірного рішення.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на скасування апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне провести перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/6517/15-г - скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" (01001, м. Київ, вул. Заньковецької/Станіславського, 3/1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" (83004, м. Донецьк, вул. Артема, буд. 169-г, ) з будь якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, 1000000,00 грн (один мільйон гривен 00 коп.) суми вкладу, 12820,00 грн (дванадцять тисяч вісімсот двадцять гривен 00 коп) відсотків по вкладу, 7000,00 грн (сім тисяч 00 коп.) пені та 20396,40 грн (двадцять тисяч триста дев'яносто шість гривен 40 коп.) судового збору.

3 Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" (01001, м. Київ, вул. Заньковецької/Станіславського, 3/1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Інститут Южніігіпрогаз" (83004, м. Донецьк, вул. Артема, буд. 169-г, ) з будь якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, 10198,20 грн (десять тисяч сто дев'яносто вісім гривен 20 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/6517/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун