КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. Справа№ 910/15872/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Барболіна І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 04.09.2015 року Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року

у справі № 910/15872/15 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

про визнання договору недійсним

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Григоренко О.С., довіреність б/н від 16.09.2015 року

від відповідача 1): Слічна С.І., довіреність №397 від 01.10.2015 року

від відповідача 2): Потапчук Н.О., довіреність №01-525 від 02.06.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій» (позивач у справі) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (відповідач-1 у справі) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (відповідач -2 ) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 25/15-1 від 18.05.2015 року (а.с. 7-14).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що укладений 18.05.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» договір відступлення права вимоги №25/15-1 суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки укладений без згоди боржника - ПАТ «Завод будівельних конструкцій», його предметом є зобов'язання, яке вже припинене шляхом його повного виконання, окрім того, позивач стверджує, що за спірним договором відповідачу-2 було передано право вимоги сплати коштів, що є компенсацією по сплаті судового збору, що не є складовою частиною зобов'язання, яке існувало між попереднім кредитором (відповідачем-1) та боржником (позивачем у справі). Також, позивач вважає, що спірний договір суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Київська Русь» Волков О.Ю. не мав передбачених законом повноважень на підписання даного договору, а тому позивач на підставі ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 154-160).

Рішення місцевого господарського суду мотивоване недоведеністю позивачем існування обставин, які згідно зі ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій», подав апеляційну скаргу б/н від 04.09.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, стверджує, що місцевим господарським судом неповно досліджені обставини, на які посилався позивач, що висновки місцевого господарського суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 року апеляційну скаргу б/н від 04.09.2015 року Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Суховий В.Г. та призначено до розгляду на 19.10.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О. на лікарняному, розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Агрикова О.В., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів.

12.10.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги (вх. №09-11/18507/15) та клопотання б/н від 12.10.2015 року (вх. №09-11/18506/15) про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» додаткових доказів, а саме Розрахунку заборгованості на дату набуття права вимоги за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року, який передавався ПАТ «Банк Київська Русь» ТОВ «АНСУ» та Статуту ТОВ «АНСУ».

13.10.2015 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н від 07.10.2015 року (вх. №09-11/18726/15) на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач-2 заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 залишити без змін.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 19.10.2015 року представників відповідача-1 та витребуванням додаткових доказів, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 09.11.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2015 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 прийнято до провадження визначеною, згідно з розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2015 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Суховий В.Г., Мальченко А.О.

06.11.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» надійшли витребувані ухвалою суду документи, а саме належним чином завірена копія договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року та Розрахунок заборгованості на дату набуття права вимоги за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року, який передавався ПАТ «Банк Київська Русь» ТОВ «АНСУ». Подані документи долучені судом до матеріалів справи.

Від ПАТ «Банк Київська Русь» 09.11.2015 року до апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н від 06.11.2015 року (вх. №09-11/20243/15 від 09.11.2015 року) на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач-1 стверджує про дійсність зобов'язань, право вимоги виконання яких відступалось за спірним договором, а відтак про необґрунтованість доводів апелянта, а тому ПАТ «Банк Київська Русь» просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року - без змін.

Представник позивача у судовому засіданні 09.11.2015 року підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 09.11.2015 року представники відповідачів у справі заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

24.01.2006 року між Акціонерним банком «Київська Русь» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» - банк за договором, відповідач-1 у справі) та Закритим акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій» - позичальник за договором, позивач у справі) укладено кредитний договір №905-20/6-1 (далі по тексту - кредитний договір).

Між сторонами були підписані договори про внесення змін до кредитного договору, а саме від 07.06.2007 року, від 22.11.2007 року, від 31.01.2008 року, від 07.07.2008 року та від 21.11.2008 року.

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін від 21.11.2008 року банк відкриває позичальнику відкличну кредитну лінію в розмірі 3 780 000,00 грн строком з 24 січня 2006 року по 24 травня 2010 року зі сплатою з 01 грудня 2008 року - 21% (двадцять один) відсоток річних; з 01 січня 2009 року - 23% (двадцять три) відсотки річних.

Згідно з пунктом 3.2 кредитного договору, нарахування банком відсотків за користування кредитом починається з дати перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку по день повного його погашення на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом. В розрахунку суми відсотків приймається 360 днів в році.

Відсотки за користування кредитом нараховуються банком щомісячно за період включно з 26-го числа попереднього місяця по 25-е число поточного місяця та сплачуються позичальником щомісячно, до останнього робочого числа поточного місяця та одночасно з повним погашенням кредиту (п. 3.3 кредитного договору).

Положеннями пункту 3.4 кредитного договору визначено, що у випадку прострочення погашення кредиту, відсотки на суму кредиту нараховуються і за період прострочення до моменту погашення кредиту.

Згідно з п. 5.2.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати банку належні відсотки за користування кредитом згідно з п. 3.2., п. 3.3. та п. 3.4. цього договору.

Пунктом 5.2.4 кредитного договору передбачено, що позичальник прийняв на себе зобов'язання у випадку порушення строків повернення кредитних коштів та відсотків сплачувати банку додатково до встановленої відсоткової ставки пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, за кожний день прострочення платежу.

27.01.2006 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (іпотекодержатель) та ЗАТ «Завод будівельних конструкцій» (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: майновий комплекс загальною площею 10 394,30 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якутська, буд. 10 і складається з: блоку В (літери В, Д, Ж, К) загальною площею 2 755,60 кв.м.; блоку А столярний цех (літера А) загальною площею 2 538,30 кв.м.; блоку Б цех М/К (літера Б) загальною площею 2 621,10 кв.м.; блоку АБК (літера Г) загальною площею 1 978,40 кв.м.; прохідна (літера Е) загальною площею 35,20 кв.м.; компресорна станція (літера И) загальною площею 100,40 кв.м.; навіс над сушилкою (літера В) загальною площею 365,30 кв.м.

Відповідно до умов іпотечного договору, відповідач забезпечив належним йому майном власні зобов'язання за кредитним договором.

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику кредитні кошти у повному обсязі.

Пунктом 4.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі настання одного з таких випадків: при невиконанні або неналежному виконанні ЗАТ «Завод будівельних конструкцій» (іпотекодавцем) умов договору кредиту (несвоєчасне погашення кредиту та/або частини кредиту); при несплаті сум кредиту, відсотків за користування ним, тощо або при невиконанні умов цього договору, або у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п.п. 4.2. та 4.2.2. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із зазначених способів за вибором іпотекодержателя, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вищенаведені обставини, зокрема щодо укладення 24.01.2006 року кредитного договору та іпотечного договору від 27.01.2006 року, щодо належного та повного виконання ПАТ «Банк «Київська Русь» своїх зобов'язань щодо надання ЗАТ «Завод будівельних конструкцій» кредиту були встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 року (а.с. 41-54), яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.12.2013 року (а.с. 55-60) за результатами перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2013 року у справі №5011-27/5037-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Закритого акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом Закритого акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору іпотеки недійсним.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається.

Враховуючи те, що у справі №5011-27/5037-2012 є ті ж самі сторони, що і у справі, яка розглядається, апеляційним господарським судом враховано факти встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 року у справі №5011-27/5037-2012, які згідно ст. 35 ГПК України, є преюдиціальними, а саме, окрім вищезазначеного факт неналежного виконання Публічним акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій» зобов'язань за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року та існування у нього заборгованості у розмірі: 2 375 000,00 грн - основна заборгованість за кредитом; 999 727,79 грн - заборгованість зі сплати відсотків за період з 01.06.2009 року по 31.12.2011 року. Також, постановою апеляційного господарського суду у справі №5011-27/5037-2012 встановлено правомірність заявлених вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання 277 950,00 грн - інфляційних нарахувань за період з 01.06.2010 року по 31.03.2012 року; 145 077,27 грн - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 25.05.2010 року по 12.04.2012 року та 37 416,78 грн - пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 13.04.2011 року по 12.04.2012 року та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 27.01.2006 року.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.10.2013 року Господарським судом міста Києва видано наказ №5011-27/5037-2012 на примусове виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 37.01.2006 року (а.с. 61-62).

На виконання вказаного наказу Господарського суду міста Києва державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві було відкрите виконавче провадження №40616548, в ході якого було реалізовано предмет іпотеки на прилюдних торгах та 22.08.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанні наказу №5011-27/5037-2012 від 30.10.2013 року (а.с. 63-67).

18.05.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова Олександра Юрійовича (первісний кредитор за договором, відповідач -1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (новий кредитор за договором, відповідач-2 у справі) укладено договір відступлення права вимоги №25/15-1, відповідно до п. 1 якого, в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор набув право грошової вимоги (в повному обсязі), належне первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006р. з подальшими змінами внесеними додатковими договорами від 07.07.2007р., 22.11.2007р., 31.01.2008р., 01.07.2008р., 21.11.2008р., який укладено між первісним кредитором та Закритим акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій».

Згідно п. 5 договору, відступлення первісним кредитором прав за кредитним договором здійснюється за відшкодування в сумі 150 000,00 грн, яка перераховуються новим кредитором в строк до 22.05.2015 року на рахунок первісного кредитора.

Права вимоги вважаються набутим новим кредитором з дати укладення цього договору. Підписаний Акт приймання-передачі є документом, який підтверджує перехід прав вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до нового кредитора.(п. 5.1-5.2. договору).

Наявні в матеріалах справи Акт б/н від 18.05.2015 року приймання передачі документів до договору про відступлення права вимоги №25/5-1 від 18.05.2015 року, який підписаний представниками обох відповідачів (а.с. 145), та платіжне доручення №115 від 21.05.2015 року (а.с. 146), згідно якого Публічному акціонерному товариству «Банк «Київська Русь» сплачено 150 000,00 грн, підтверджують належне виконання сторонами умов договору відступлення права вимоги №25/5-1 від 18.05.2015 року та факт набуття згідно п. 5.1-5.2. Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» права вимоги за кредитним договором.

Оспорюючи дійсність укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» договору відступлення права вимоги №25/5-1 від 18.05.2015 року, позивач посилається на те, що зобов'язання, право вимоги виконання якого було відступлено, на момент укладання спірного договору припинене у зв'язку з повним виконанням постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 року у справі №5011-27/5037-2012.

Однак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість таких тверджень позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 509, ч. 1 ст. 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ч. 1 ст. 513, ст. 516 ЦК України)

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Позивач вважає, що зобов'язання ПАТ «Завод Будівельних конструкцій» перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року є припиненим у зв'язку з його виконанням шляхом реалізації предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження по примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва №5011-27/5037-2012 від 30.10.2013 року та закінченням виконавчого провадження у зв'язку з фактичним повним виконанням.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору та чинним законодавством України, зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Разом з цим згідно з п. 9.1. кредитного договору, договір вступає в силу з дати його підписання та діє до повного погашення кредитної лінії та сплати нарахованих відсотків за користування нею, а також інших боргових зобов'язань позичальника за договором.

Згідно абз. 2 ч.1 ст. 1048, ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припинення зобов'язань за кредитним договором законом та умовами кредитного договору пов'язане не лише із поверненням суми кредиту, але і з належною та повною сплатою процентів за користування кредитними коштами, які відповідно до п. 3.2-3.4 кредитного договору нараховуються до моменту погашення кредиту.

Колегія суддів зазначає, що до моменту повного погашення кредиту, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитом та відповідальність, передбачену законодавством та умовами договору за несвоєчасну сплату кредиту та процентів, а тому, враховуючи відсутність доказів повного виконання Публічним акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій» зобов'язань за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року, зокрема в частині сплати процентів за користування кредитом, нарахованих до моменту його сплати, зобов'язання за кредитним договором не можуть вважатися припиненими, а відтак право вимоги їх виконання можуть відступатись за договором відступлення права вимоги.

Разом з цим, за загальним правилом, закріпленим у ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у дійсному зобов'язанні. При цьому, у договорі про заміну кредитора (про відступлення права вимоги) сторони вправі самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора, тобто сторони можуть провести часткову заміну кредитора у зобов'язанні за умови подільності зобов'язання. У первісного кредитора є можливість передати новому кредиторові право на стягнення неустойки (штрафу, пені), відсотків або відшкодування збитків окремо від передачі прав вимоги за основним зобов'язанням.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції, якими відповідно до ч.1 ст 230 ГК України є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Вищенаведені норми надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, а також пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Тобто, обов'язок оплатити основний борг, а також обов'язок оплатити нараховані на основний борг пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, є подільними один від одного зобов'язаннями, хоча і є взаємопов'язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та пені у зв'язку з простроченням основного грошового зобов'язання.

Як передбачено сторонами у п.3 договору відступлення права вимоги, новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання всіх грошових зобов'язань за кредитним договором, які складаються з 1) сплати коштів, що є процентами за користування кредитом, нарахованими первісним кредитором на дату укладення цього договору, виходячи із умов та у порядку, визначеному кредитним договором; 2) сплати коштів в сумі, що є інфляційними втратами у зв'язку з несвоєчасним виконанням боржником зобов'язань з повернення кредиту на дату укладення цього договору; 3) сплати коштів, що складає 3% річних за несвоєчасне виконання боржником зобов'язань з повернення кредиту на дату укладення цього договору; 4) сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором; 5) сплати штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором в порядку визначеному кредитним договором, або на умовах, що будуть визначені укладеним новим кредитором і боржником новим договором, про порядок і умови погашення заборгованості останнього; 6) сплати інших грошових зобов'язань, що випливають з кредитного договору.

Відповідно до п. 4 договору, детальна сума заборгованості боржника, що відступається за кредитним договором відображена у розрахунку заборгованості на дату набуття прав вимоги за кредитним договором, яка надається новому кредитору.

Апеляційним господарським судом встановлено, що згідно Розрахунку суми заборгованості, наданого відповідачем-2 на вимогу суду, новому кредитору відступалась заборгованість боржника за кредитним договором в загальному розмірі 1 817 834,10 грн, що складається із: 1 338 312,39 грн - заборгованість за несплаченими процентами за період з 13.04.2012 року по 11.09.2014 року; 304 000,00 грн - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту за період з 13.04.2012 року по 31.08.2014 року; 172 030,96 грн - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, нарахованих за період з 13.04.2012 року по 01.01.2014 року та 3 490,75 грн - пені за несвоєчасну сплату процентів, нараховану за період з 13.04.2012 року по 12.10.2012 року.

Також, Київським апеляційним господарським судом досліджено, що Господарським судом міста Києва була розглянута справа №910/9142/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» про стягнення 1 516 663,53 грн, з яких 1 110 708,25 грн - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом, нарахованих за період з 13.04.2012 року по 14.04.2014 року, 10 861,39 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, нарахована за період з 01.05.2012 року по 31.10.2012 року, 181 093,75 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, нарахована за період з 13.04.2012 року по 12.10.2012 року; 71 250,00 грн - інфляційних нарахувань за прострочення повернення кредиту, нарахованих за період з 13.04.2012 року по 14.04.2014 року та 142 750,00 грн - 3% річних за прострочення повернення кредиту, нарахованих за період з 13.04.2012 року по 14.04.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/9142/14 від 28.04.2015 року (а.с. 232-240), яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2015 року (а.с. 241-247), заявлені позовні вимоги задоволено частково, а саме відмовлено у стягненні пені у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Докази виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 року у справі №910/9142/14 ні на момент укладення спірного договору, ні на момент розгляду даної справи в апеляційному суді, у матеріалах справи відсутні, що свідчить про існування у Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на момент укладення договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року грошових зобов'язань за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що предметом спірного договору відступлення права вимоги, укладеного 18.05.2015 року, було серед іншого право вимоги виконання боржником - ПАТ «Завод будівельних конструкцій» зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом, інфляційних нарахувань, 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасну сплату процентів, нарахованих починаючи з 13.04.2012 року, тобто за період, який не входив у період, заявлений у справі №5011-27/5037-2012 і до моменту виконання рішення у справі №5011-27/5037-2012, тобто відступалась дійсна вимога у зобов'язанні, яке ще не припинилось.

Разом з цим, як вбачається із підпункту 3.4 п. 3 спірного договору, новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання всіх грошових зобов'язань за кредитним договором, які складаються з сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Тобто, даним пунктом договору новому кредитору надано право вимагати від боржника належного виконання рішення суду (права стягувача) в частині сплати судового збору.

Однак, відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, згідно ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК України.

Слід зазначити, що заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Враховуючи приписи ст. 512, 514 ЦК України кредитор може бути замінений іншою особою у існуючому зобов'язанні, в даному випадку у зобов'язані за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006 року, а обов'язок Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» сплатити Публічному акціонерному товариству «Банк «Київська Русь» судовий збір не є цивільно-правовим зобов'язанням, відтак уступка права первісного кредитора вимоги сплати коштів по сплаті судового збору, стягнутого за рішенням суду, шляхом укладення цивільно-правової угоди є такою, що суперечить приписам чинним законодавства України. (Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №923/945/13).

З урахуванням наведеного, колегія суддів, дійшла висновку, що підпункт 3.4. пункту 3 договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ», в частині набуття новим кредитором права вимоги від боржника належного виконання грошового зобов'язання зі сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором суперечить чинному законодавству України.

Також, апелянт стверджує, що спірний договір відступлення права вимоги укладений без його згоди, обов'язковість надання якої визначена п.9.2. кредитного договору. Однак, вказані доводи позивача є безпідставними, оскільки згідно п. 9.2. кредитного договору всі зміни і доповнення до кредитного договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі, тобто даний пункт договору не визначає обов'язкове погодження сторонами у письмовій формі заміни кредитора у зобов'язанні, що також відповідає приписам ст. 516 ЦК України. Варто також зазначити, що заміна кредитора у зобов'язанні не вносить змін чи доповнень до існуючого кредитного договору, не змінює та не впливає на обсяг зобов'язань божника - ПАТ «Завод будівельних конструкцій», а тому зазначені посилання апелянта апеляційний господарський суд вважає безпідставними та необґрунтованими.

Однією із підстав для визнання договору відступлення права вимоги недійсним позивач також зазначає відсутність повноважень в уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О.Ю. на підписання даного договору.

Апеляційним господарським судом встановлено, що 19.03.2015 року Національним банком України прийнято постанову №190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.2015 року №61 запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноважену особу Фонду - Волкова О.Ю., на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі по тесту - Закон ), в редакції чинній на момент укладення спірного договору, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Приписами ч. 1, 2 ст. 37 Закону унормовано, що уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 37 вказаного Закону на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

Таким чином, уповноважена особа Фонду наведеними приписами чинного законодавства навпаки наділена повноваженнями щодо укладання договорів, підписання інших документів від імені банку, заборони укладення договорів про відступлення права вимоги та отримання банком за такими договорами грошових коштів чинне законодавство не містить. Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва, що укладаючи від імені Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» договір відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Волков.Ю. діяв в межах повноважень передбачених Законом.

Беручи до уваги наведене вище, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками Господарського суду міста Києва про те, що позивачем, у порядку вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, не доведено існування обставин, наявність яких є підставою для визнання договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року недійсним повністю. Однак, зважаючи на невідповідність підпункту 3.4. п. 3 договору про відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року приписам Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про визнання договору про відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року недійсним в частині набуття новим кредитором права вимоги від боржника належного виконання грошового зобов'язання зі сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором (підпункт 3.4. пункту 3 договору) та відповідно про зміну рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року в цій частині.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів також зазначає, що оскільки ні при поданні позовної заяви, ні при зверненні до апеляційного господарського суду позивач не вказав, які його права або охоронювані законом інтереси порушені укладенням оспорюваного договору та підлягають захисту, а також те, що заявлені позовні вимоги не відповідають призначенню позову як інструменту захисту порушеного права, то відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладається на позивача у справі - Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій».

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.4 ч. 1 ст. 103, п.1 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу б/н від 04.09.2015 року Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року у справі №910/15872/15 змінити.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним підпункт 3.4. пункту 3 договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ», в частині набуття новим кредитором права вимоги від боржника належного виконання грошового зобов'язання зі сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.»

4. Справу №910/15872/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко