ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2015 р.Справа № 916/3510/15

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Волкова Р.В.

при секретарі судового засідання Стачук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом: Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"

До відповідача: Приватного акціонерного товариства "Конекрейнс Україна"

про стягнення 137843,75грн.

за участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: ОСОБА_1 (за довіреністю).

ВСТАНОВИВ

Позивач, Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг", звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Конекрейнс Україна", про стягнення 137843,75грн. неустойки за порушення строків поставки продукції.

В обґрунтування своїх вимог посилаєтся на укладання з відповідачем 16.06.2014 р. договору № 2350 про поставку продукції та виконання шеф-монтажних і пусконалагоджувальних робіт, встановлення специфікацією № 1 до договору обовязку відповідача поставити три крани мостиві електричні протягом 70 днів з моменту підписанння договору, здійснення поставки з порушенням вказаного строку, встановлення пунктом 8.1 договору неустойки у випадку прострочки поставки у розмірі 0,1% від вартості недопоставленої продукції, нарахування в звязку з цим 137843,75грн. неустойки та на інші зазначені у позовній заяві та поясненнях обставини.

Відповідач вимоги позивача не визнав, посилаючись на пункти 3.2, 3.7.1 договору, які повязують здійснення поставки зі строком здійснення попередньої оплати, здійснення попередньої оплати позивачем з порушенням встановленого договором строку, відсутність прострочки з поставки товару та на інші вказані у відзиві на позовну заяву обставини.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між сторонами 16.06.2014 р. був підписаний договір № 2350, згідно з яким відповідач зобовязався поставити та передати у власність позивача продукцію відповідно до Специфікації до договору, а саме три крани, та виконати шеф-монтажні і пусконалагоджувальні роботи на умовах договору, а позивач прийняти продукцію, виконані роботи та надані послуги та оплатити їх на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Пунктом 2.1 договору сторони визначили вартість продукції у розмірі 3239473,93грн.

Факт поставки трьох кранів, які є предметом договору, на вищевказану суму 01.10.2014 р. та 25.08.2014 р., а також факт зійснення оплати позивачем 23.09.2014 р. та 01.04.2015 р. сторонами не заперечується, тому вважається доведеним виходячи з вимог ч.1 ст.35 Господарського процесуального кодексу України. Розбіжності полягають у визначенні сторонами строку, який встановлений договором для здійснення поставки, та відповідно з якої дати відповідач вважається таким що прострочив виконання зобовязання, у разі якщо воно було прострочено.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Фактично між сторонами склались правовідносини, які за своєю правовою природою характерні для договору поставки.

Так, згідно зі ст.712 Цивільного Кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 Цивільного Кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як ст.655, так і ст.712 Цивільного Кодексу України передбачають виникнення у відповідача обовязку оплатити отриманий товар.

Наявність зобов'язання у відповідача щодо проведення платежів за отриманий товар випливає зі змісту частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, якою унормовано, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару . Згідно пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, які у певних умовах ставляться. Дана норма кореспондується з приписами статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.3.2 договору, поставка продукції здійснюється на підставі замовлення на поставку, наданого позивачем у строки, "зазначені у відповідній специфікації, рахуючи з дати:... - здійснення Покупцем передплати в розмірі, визначеному у пятому розділі".

Сторони 16.09.2014 р. підписали специфікацію № 1 до договору, згідно якої визначили характеристики кранів, встановили їх вартість у розмірі 3239473,93 грн. та у графі "строки поставки" вказали наступне: "Поставка обладнання здійснюється окремими партіями протягом 70 днів з моменту підписання контракту".

Пунктом 5.1.1 договору сторони встановили, що перший платіж позивач здійснює у розмірі 15% від загальної вартості продукції протягом 30 календарних днів з моменту підписанння цього договору.

Таким чином, належне виконання позивачем свого обовязуку полягало, у тому числі, в здійсненні попредньої оплати у розмірі 15% до 17.07.2014 р. Фактично сплату було здійснено 23.09.2014 р., тобто з перевищенням визначеного договором строку на 68 днів.

Як вже зазначалось раніше, у специфікації № 1 строк поставки встановлений протягом 70 днів з моменту підписання контракту. Виходячи з дати підписанння договору, позивач визначає строк поставки не пізніше 25.08.2014 р.

Разом з цим, у п.3.7.1 договору сторони встановили, що у разі порушення покупцем будь-якого зі своїх зобовязань за цим договором, строки виконання відповідних зобовязань продавця відсуваються на час усунення зазначених порушень.

З урахуванням законодавчого визначенння договору поставки, наданого у ст.712 Цивільного кодексу України, суд вважає що між сторонами виникли взаємні права та обовязки, а саме, з боку відповідача - поставити товар, а з боку позивача, - прийняти його та оплатити. Вказані взаємні зобовязання сторін у своїй сукупності і складають суть виниклих між сторнами правовідносин стосовно поставки, тому їх можно назвати відповідними у тому розумінні, як це застосовано у п.3.7.1 договору.

Суд вважає, що виходячи з вказаного пункту договору, прострочка здійснення попередньої оплати позивачем на 68 днів відтерміновує (відсуває) встановлений сторонами термін виконання зобовязання щодо поставки на такий саме строк. З урахуванням цього, здійснення відповідачем поставки 01.10.2014 р. та 25.08.2014 р. не є прострочкою його договірних зобовязань.

Стаття ст.629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.п.1, 2, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відсутність факту прострочки зобовязання відповідачем виключає можливість стягнення з ньгоо неустойки, передбаченої п.8.1 договору.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивач необгрунтвоаним та таким, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі розподіляються відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального Кодексу України та покладаються на позивача з урахуванням результатів розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 526, 549, 627, 655, 712 Цивільного Кодексу України, ст.193 Господарського Кодексу України, ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 04 листопада 2015 р.

Суддя Р.В. Волков