донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

10.11.2015р. справа №905/955/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_5 (за довіреністю №17 від 01.07.2015р.);
від відповідача: від третьої особи: ОСОБА_6 (керівник згідно витягу з ЄДРЮОФОП); не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків
на рішення господарського суду Донецької області
від25.09.2015р. (повний текст підписано 25.09.2015р.)
по справі№905/955/15 (суддя Чернова О.В.)
за позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Харків
до за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Енергосетьстрой, м.Словянськ Донецької області Публічного акціонерного товариства «Центренерго Вуглегірська теплова електрична станція», м. Київ
пророзірвання договору оренди від 27.01.2010р. № 4116/2010, стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 61375,48грн., пені в розмірі 3387,43грн., штрафу в розмірі 6137,55грн., повернення нерухомого державного майна з оренди
В С Т А Н О В И В:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків (Позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергосетьстрой» (Відповідач) про розірвання договору оренди від 27.01.2010р. № 4116/2010, стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 34983,98грн., пені в розмірі 3846,07грн., штрафу в розмірі 3498,40 грн., повернення нерухомого державного майна з оренди за актом приймання передачі.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 06.08.2015р. у якості Третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні Позивача було залучено Публічне акціонерне товариство «Центренерго Вуглегірська теплова електрична станція», м. Київ

В перебігу розгляду справи Позивач своєю заявою про збільшення розміру позовних вимог (а.с.а.с.52,53) збільшив розмір стягуваних з Відповідача сум, вимагаючи стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 61375,48грн., пені в розмірі 3387,43грн., штрафу в розмірі 6137,55грн., а також - повернення нерухомого державного майна з оренди балансоутримувачу Вуглегірській тепловій електричній станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго».

Рішення Господарського суду Донецької області від 25.09.2015р. (повний текст підписано 25.09.2015р.) у справі №905/955/15 у задоволені вказаного позову було відмовлено в повному обсязі.

Рішення місцевого суду було вмотивовано звільненням Відповідача від обовязку зі сплати орендних платежів за розглядуваний період з січня 2015р. по червень 2015р. за договором оренди від 27.01.2010р. №4116/2010 через неможливість використання орендованого майна з незалежних від нього причин (проведенням АТО) в порядку ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України та скасування орендної плати за вказаний період на підставі ст.7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає відсутність у Відповідача сертифікату Торгово-промислової палати України, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання зобовязань; відсутність на момент прийняття рішення офіційного переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а також викладення в мотивувальній частині рішення лише доводів Відповідача, без правового обґрунтування підстав відхилення доводів Позивача.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О., судді Колядко Т.М. та Радіонова О.О.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.10.2015р. порушене апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 10.11.2015р. о 12.20год.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Позивача у судовому засіданні 10.11.2015р. підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, наполягаючи на задоволені позовних вимог в редакції заяви №10-14-06166 від 10.11.2015р. (а.с.а.с.131-143) про їх зменшення.

Представник Відповідача проти апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві (а.с.а.с.144-148).

Представник Третьої особи у судове засідання 10.11.2015р. попри належну обізнаність про нього (а.с.129) без пояснення причин не зявився, що, зважаючи на достатність наявних у справі матеріалів та невизнання його явки обовязковою, колегією суддів не вважається підставою, яка б перешкодила розгляду скарги по суті.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 27.01.2010р. між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (Орендодавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю Енергосетьстрой (Орендар) було укладено договір оренди №4116/2010 (Договір а.с.а.с.12-17), згідно п.п.1.1 якого Позивач передає Відповідачу в строкове платне користування державне майно - бокс №2 (реєстровий номер 22927045.2ЦГЮПАВ2289) загальною площею 1031,9 кв.м., який розташований за адресою: м. Світлодарськ, вул. Енергетиків, 101, що знаходиться на балансі Вуглегірської теплової електричної станції та не увійшло до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 30.09.2009р. і становить за незалежною оцінкою 135518,40 грн.

Відповідно до п.2.1 договору орендар отримує майно у користування на підставі акту приймання-передачі, який був підписаний сторонами 27.01.2010р.(а.с.19).

Пунктом 3.1 зазначеного договору оренди сторони встановили, що орнедна плата визначається на підставі ОСОБА_6 розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 та результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) грудень 2009р. 1757,53грн. Орендна плата за перший місяць оренди січень 2010р., визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень 2010р.

Згідно з п.3.6 договору в редакції додаткової угоди №2 від 11.08.2010р.(а.с.22) орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутриувачу у співвідношенні 70% на 30% відповідно щомісячно не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених КМУ і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

За змістом п. 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету відповідно до чинного законодавства України з урахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати, а в п.3.8. за прострочення сплати орендної плати не менш ніж три місяці встановлена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості.

У п.10.1 договору сторони визначили, що договір діє з 27.01.2010р. до 26.12.2012р.

Додатковою угодою №1 від 09.03.2010р.(а.с.20) сторони доповнили пункт 3.1 договору, а саме визначили, що орендна плата з 27.01.2010р. по 31.12.2010р. визначається на підставі змін, внесених Постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2009р. № 316 «ОСОБА_5 питання оплати оренди державного майна» та від 02.12.2009р. №1341 «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 25.03.2009р. № 316» і становить базовий місяць розрахунку грудень 2009р. 790,89 грн.

Додатком до додаткової угоди №1 (а.с.21) визначений тимчасовий розрахунок орендної плати до договору оренди № 4116/2010 від 27.01.2010 року.

Додатковою угодою №2 від 11.08.2010р.(а.с.22) сторони виклала п.3.6 договору оренди в новій редакції, а саме зазначили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропозицій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Також в матеріалах справи містяться листи Позивача на адресу Відповідача №11-06-05-02291 від 25.05.2015р. та № 11-06-05-03153 від 08.07.2015р. з вимогами погасити заборгованість з орендної плати, застрахувати взяте в оренду державне майно відповідно до істотних умов договору.

Наразі, сума заборгованості Відповідачем сплачена не була, що і стало підставою для звернення Позивача до суду, за яким (з урахуванням всіх поданих до моменту прийняття рішення заяв) заявлена до стягнення заборгованість з орендної плати за період з січня по червень 2015р. в розмірі 61375,48грн., нараховані не нею пеня сумі 3387,43грн. та штраф в розмірі 6137,55грн. Крім того, через невиконання вказаних грошових зобовязань Орендодавець вимагав розірвання договору оренди, і, як наслідок, - повернення орендованого майна.

Зі змісту лист Служби безпеки України № 33/4157 від 23.04.2015р. (а.с.70) вбачається , що територія Донецької області (у тому числі і місто Світлодарськ) з 07.04.2014р. визначена районом проведення АТО.

За таких обставин, місцевим судом було відмолено у задоволені позовних вимог.

В свою чергу, з представлених сторонами до апеляційного суду додаткових документів вбачається, що 24.09.2015р. Орендар здійснив часткову оплату 24.09.2015р., яку було зараховано в рахунок сплати пені, штрафу та орендної плати. Поряд із цим, за відомостями Міністерства оборони України вбачається, що місто, де розташований обєкт оренди неодноразово піддавалось артилерійськім обстрілам в період, який охоплювався і періодом нарахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд зазначає наступне:

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивача певного захищуваного субєктивного права або інтересу, порушення такого субєктивного права (інтересу) з боку Відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

З огляду на правову природу та змісту укладеного між сторонами договору оренди державного майна №4116/2010 від 27.01.2010р., статусу обєкта оренди, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також відповідними нормами Господарського та Цивільного кодексів України.

Сутність заявленого позову полягає у спонуканні Відповідача до примусового виконання зумовленого вказаним договором обовязку зі сплати орендних платежів та застосуванні наслідків їх невиконання у вигляді додаткового стягнення пені та штрафу, розірвання договору оренди № 4116/2010 від 27.10.2010р. та повернення державного майна з оренди балансоутримувачу.

Дійсно, укладений між сторонами договір, є належною у розумінні ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обовязків, зокрема, права Орендодавця на отримання орендних платежів, що безпосередньо закріплено і в ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України та ст.18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, що підлягають застосуванню до правовідносин періоду формування стягуваних в межах цієї справи коштів.

Проте, в розглядуваному випадку, як вірно було зазначено місцевим судом, пріоритетному застосуванню підлягає спеціальні норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а саме:

ст.1, що визначає:

- період проведення антитерористичної операції, який охоплює визначений місцевим судом період формування стягуваної заборгованості з орендної плати (а саме період з січня 2015р. по червень 2015р. );

- територію проведення антитерористичної операції, що визначається населеними пунктами, визначеними у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку.

та ст.7 цього Закону, що скасовує орендну плату за користування державним та комунальним майном на вказаний період проведення антитерористичної операції для субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції. Апеляційний суд наголошує, що спеціальність означених законодавчих приписів по відношенню до приведених вище норм відносно обовязку сплати орендної плати за користування державним майном зумовлена п.3 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-VI від 02.09.2014р.

ОСОБА_7 відповідно до п.1 його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з наступного дня після його опублікування, яке відбулося 14.10.2014р. у «Голосі України» №197 та за своєю сутністю в частині наведених вище норм встановив тимчасове спеціальне право орендарів не здійснювати орендні платежі за користування державним майном впродовж відповідного періоду (що розпочався з 14.04.2014р.), коло яких (орендарів субєктів означеного спеціального права) визначається субєктами господарювання, що здійснюють свою діяльність на території населених пунктів, визначення переліку яких цим Законом доручено Кабінету Міністрів України (абз. 3 п.5 ст.11 Закону).

Таким чином, означене спеціальне право, яке за своєю суттю опосередковує гарантії підприємництва в умова запровадженого особливого режиму антитерористичної операції встановлено і надано безпосередньо спеціальним Законом у відповідності до п.8 ст.92 Конституції України та в силу цієї ж норми Основного Закону не можуть бути скасовані інакше, ніж відповідним Законом або у встановленому таким Законом порядку. В свою чергу, Кабінет Міністрів України зобовязаний на виконання Закону №1669-VI від 02.09.2014р. лише визначити коло субєктів такого спеціального права і це повноваження не може ототожнюватися із запровадження цього права або його зміною/скасуванням.

Прийняттям розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. Кабінет Міністрів України виконав покладений на нього обовязок та опосередковано (за територіальною ознакою) встановив коло субєктів, яким, зокрема, Законом України №1669-VI від 02.09.2014р. надане спеціальне право щодо звільнення від орендної плати за користування державним майном, що зумовило персональне набуття відповідними субєктами означеного тимчасового права з огляду на приписи ч.2 ст.52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» №794-VII від 27.02.2014р.

Оскільки ані ОСОБА_7 України №1669-VI від 02.09.2014р., ані ОСОБА_7 України «Про Кабінет Міністрів України» №794-VII від 27.02.2014р. не передбачають можливості (повноважень) Кабінету Міністрів України шляхом прийняття організаційно-розпорядчого акту (яким є розпорядження згідно із ч.3 ст.49 Закону України №794-VII від 27.02.2014р.) скасування або обмеження у інший спосіб встановленого законами України прав, остільки подальше прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження №1079-р від 05.11.2014р. (незалежно від результатів його оскарження в межах адміністративного судочинства) про зупинення дії розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. жодною мірою не впливає на наявність і існування у визначеного на той момент належним чином кола субєктів спеціальних прав, передбачених Законом №1669-VI від 02.09.2014р. Таким чином, твердження Апелянта про відсутність з 05.11.2014р. належних правових підстав для звільнення від сплати стягуваної орендної плати апеляційним судом відхиляється, оскільки зумовлене неправильним розумінням сутності запроваджених вказаним спеціальним Законом прав (гарантій) і механізму їх втілення (здійснення).

Дійсно, в силу ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.3 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. Кабінет Міністрів України як орган державної виконавчої влади може здійснювати свої повноваження виключно у визначених Конституцією та законами України межах. При цьому, згідно із ч.1 ст.52 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. обовязкові для виконання розпорядження Урядом видаються виключно на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України. Як зазначалося вище, відсутні норми Конституції або Законів України, які б передбачали право Уряду шляхом прийняття розпоряджень невілювати (скасовувати або обмежувати) встановлені Законом №1669-VI від 02.09.2014р. спеціальні права, які на виконання цього Закону і у встановленому ним порядку були надані відповідному колу субєктів, тому у суду в силу вимог ст.8 Конституції України та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для незастосування визначеного розпорядженням КМУ №1053-р від 30.10.2014р. Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція лише з мотивів подальшого прийняття розпорядження №1079-р від 05.11.2014р.

Апеляційним судом також враховується, що зупинення дії актів Уряду в силу п.15 ч.1 ст.106 Конституції України та ч.6 ст.49 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. може бути здійснено лише Президентом України.

Дійсно, оскільки з огляду на розташування орендованого майна Відповідач здійснює свою господарську діяльність з користування таким майном державної власності на території м. Світлодарськ Донецької області, який входить до визначеного розпорядженням КМУ №1053-р від 30.10.2014р. відповідного Переліку населених пунктів, а період формування стягуваної заборгованості охоплений періодом, визначеним ст.1 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., остільки в силу ст.7 цього Закону Позивач як Орендодавець не мав захищуваного субєктивного права на отримання тимчасово скасованої орендної плати, а у Орендаря, відповідно, не було обовязку впродовж періоду формування стягуваної заборгованості сплачувати таку орендну плату в сумі 61375,48грн., яка, за підрахунками суду, була нарахована за період з січня 2015р. по червень 2015р. включно.

Більш того, враховуючи підтверджені наявними у справі матеріалами факти обстрілів та існування через вказані обставини проведення АТО обєктивної неможливості належного та безпечного використання орендованого майна з незалежних від Орендаря причин, місцевим судом цілком правомірно вказано на звільнення від обовязку зі здійснення орендних платежів за розглядуваний період і в силу приписів ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України. Наразі, достовірність існування таких обставин Скаржником в межах цієї не спростована, а його послання на необхідність підтвердження їх виключно сертифікатом Торгово-промислової палати є юридично неспроможним, адже ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, яка в розглядуваному контексті є спеціальною нормою у орендних правовідносинах щодо загальної ст.617 цього Кодексу, не містить жодних обмежень засобів доказування відповідних обставин. Так само, застосування положень ст.7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р. не перебуває в залежності від наявності чи відсутності такого сертифікату.

Відсутність субєктивного права та кореспондуючого йому обовязку відносно сплати означеної суми орендної плати унеможливлює наявність порушення відповідного грошового зобовязання з боку Відповідача у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, та застосування визначених позовними вимогами наслідків такого порушення, визначених ст.ст.611, 625 цього Кодексу.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосованого матеріального права, адже дія спеціальної норми ст.7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., в силу ч.1 ст.19 Конституції України та ч.ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України, унеможливлює примушення Відповідача до виконання необовязкових для нього дій і застосуванню негативні наслідки невиконання цих дій. Зважаючи на це нарахування і стягнення на означену суму скасованої орендної плати пені в розмірі 3387,43грн. та штрафу у розмірі 6137,55грн. є також безпідставним.

Апеляційний суд наголошує, що розмір розглядуваних позовних вимог у світлі положень ст.22 Господарського процесуального кодексу України визначається заявами Позивача, поданими до моменту прийняття рішення.

Враховуючи наведене, висновок місцевого суду про відмову у задоволені позовних вимог про розірвання договору оренди № 4116/2010 від 27.10.2010р. та повернення державного нерухомого майна також є цілком обґрунтованим.

Відносно зауважень Скаржника про неврахування місцевим судом заперечень Позивача на доводи Відповідача, апеляційний суд наголошує, що: матеріали справи не містять ані письмових заперечень Позивача проти такого відзиву, ані відомостей у протоколах судових засідань про висування будь-яких інших доводів, з приводу яких місцевим судом не було б сформульовано відповідну правову позицію у переслідуваному рішенні. Наразі, доказів подання зауважень на неповноту протоколів з цього приводу в порядку ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України також не вбачається. Більш того, з мотивувальної частини рішення вбачається, що місцевим судом при обґрунтуванні свого висновку про можливість застосування ст.7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р. враховувалися обставини зупинення дії розпорядження КМУ №1053-р від 30.10.2014р., про які Позивач вказує і в апеляційній скарзі, що спростовує його твердження відносно неповноти рішення або допущення нерівності сторін.

Таким чином, оскільки будь-яких інших підстав, передбачених ст.104 Господарського процесуального кодексу України апеляційний судом не встановлено, апеляційна скарга Позивача підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому, згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України понесені Скаржником витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 35, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків на рішення Господарського суду Донецької області від 25.09.2015р. (повний текст підписано 25.09.2015р.) у справі №905/955/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 25.09.2015р. (повний текст підписано 25.09.2015р.) у справі №905/955/15 залишити без змін.

3. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: Т.М. Колядко

ОСОБА_3

Надрукован 6 прим:. 1. Позивачу; 2. Відповідачу; 3 Третій особі; 4. У справу; 5 ДАГС; 6 ГСДО