КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2015 р. Справа№ 910/12130/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явились;

від відповідача - не з'явились;

від третьої особи - не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року

у справі №910/12130/15 (суддя Ю.М. Смирнова)

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА", м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2, Хмельницька обл., с. Чабани

про стягнення 2 353, 98 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" подало до Господарського суду міста Києва позов до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про стягнення 2 353, 98 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2014 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підтверджена висновком експерта вартість відновлювального ремонту автомобіля Chevrolet, державний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (у розмірі 9364,72 грн) відшкодована відповідачем у повному обсязі, а наявності у відповідача обов'язку зі сплати суми коштів у розмірі 2 353,98 грн. позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

Не погодившись із вказаним рішенням, 12.10.2015 року приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Також, до апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 року клопотання приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15 задоволено; відновлено пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 04.11.2015 року.

В судове засідання, призначене на 04.11.2015 року, представники сторін не з'явились, були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 06.03.2012 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 06.03.2012 (далі за текстом - Договір) (а.с. 18-22).

Пунктом 1.1. Договору визначено, що предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, в тому числі автомобілем Chevrolet, державний номер НОМЕР_1, на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

23.08.2012 року о 07 год. 55 хв. в м. Хмельницькому по вул. Молодіжній сталася ДТП, а саме: ОСОБА_2, керуючи автомобілем ВАЗ, державний номер НОМЕР_2, при перестроюванні з лівої смуги в праву не переконалася, що це буде безпечним та не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, та допустила зіткнення з автомобілем Chevrolet, державний номер НОМЕР_1, який рухався в попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 04.09.2012 року у справі №2218/18408/12 (а.с. 17), ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі страхового акту №3972-02 від 17.10.2012 року (а.с. 31) та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 23-25) позивач здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом перерахування коштів у сумі 12 849,00 грн. безпосередньо на рахунок виконавця ремонтних робіт - ФОП ОСОБА_4, що підтверджується платіжним дорученням №12839 від 17.10.2012 року (а.с. 32).

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що після виплати страхового відшкодування у приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» виникло право вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування завданої шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля ВАЗ, державний номер НОМЕР_2, на момент ДТП була застрахована Відкритим акціонерним товариством Національною акціонерною страховою компанією "Оранта" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта") на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ/5689132.

Вказаним договором (поліс №АВ/5689132) (а.с. 30) передбачено, що франшиза становить 510,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50000,00 грн.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з не виконанням відповідачем обов'язку щодо відшкодування фактичних витрат внаслідок настання страхової події.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні приписи містить стаття 27 Закону України «Про страхування».

З аналізу наведених норм слідує, що визначильним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

З наявних матеріалів справи, а саме страхового акту №3972-02 від 17.10.2012 року (а.с. 31), платіжного доручення №12839 від 17.10.2014 року (а.с. 32) та рахунку СТО №СЧ-000301 від 28.09.2012 року (а.с. 26) вбачається, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування, яке виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 12 849,00 грн.

Враховуючи, що вимога щодо виплати коштів пред'явлена позивачем до відповідача після виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування, до вказаних правовідносин слід застосовувати норми ст. 27 Закону України «Про страхування».

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити настоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Керуючись ст. 29 вказаного закону, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог зазначивши, що страховиком за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

У відповідності до п. 7.37. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, коефіцієнт фізичного зносу Ез розраховується за формулою: Ез=1-С/Цн.

Пунктами 7.38.-7.39 вказаної Методики визначено, що значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та

автобусів; 5 років - для мототехніки.

Винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний

пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний);

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали

ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у

вигляді деформації;

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4

таблиці 4.1 додатка 4.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України «Про страхування», розмір страхової суми та (або розміри страхових виплат) визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 2.5. Договору добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 06.03.2012 року (а.с. 18-22) визначено, що страхове відшкодування визначається без урахування амортизаційного зносу запчастин, деталей, матеріалу.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 36.4. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Враховуючи викладене, після виплати страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 12 849,00 грн.

Відповідно до довідки від 06.05.2015 року (а.с. 36) відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» здійснено виплату страхового відшкодування на користь позивача у сумі 9 985,02 грн.

У відповідності до поліса №АВ/5689132 франшиза становить 510,00 грн.

Таким чином, відповідачем безпідставно недоплачено на користь позивача грошові кошти у сумі 2 353,98 грн. з розрахунку: 12 849,00 грн. - 9 985,02 грн. - 510,00 грн.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила під час апеляційного провадження у справі, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, зроблені з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню у повному обсязі відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено мінімальну заробітну плату з 1 січня у розмірі 1 218, 00 грн.

01.09.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484 - VІІІ, яким внесено зміни до Закону України «Про судовий збір» щодо розміру ставок судового збору за подання апеляційних скарг на рішення господарського суду.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви.

При поданні позовної заяви б/н б/д підлягав сплаті позивачем судовий збір у сумі 1827,00 грн.

Таким чином, належною сумою до сплати судового збору за подання апеляційної скарги є 2 009,70 грн. з розрахунку: 1 827,00 грн. * 110%.

З матеріалів справи вбачається, що приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 2 589,40 грн. згідно платіжного доручення №10926, тобто у більшому розмірі, аніж передбачено нормами чинного законодавства України.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Пунктом 2 вказаної статті передбачено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Враховуючи викладене, підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь позивача надмірно сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 579,70 грн.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору за подання такої скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15 скасувати.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року у справі №910/12130/15 викласти в наступній редакції:

«1. Позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА» про стягнення 2 353, 98 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, ) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) страхове відшкодування у розмірі 2 353 (дві тисячі триста п'ятдесят три гривні) 98 копійок та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень) 00 копійок».

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, ) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) 2 009 (дві тисячі дев'ять гривень) 70 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Повернути з Державного бюджету України на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, ) надмірно сплачений судовий збір згідно платіжного доручення №10926 від 10.09.2015 року за подання апеляційної скарги у сумі 579 (п'ятсот сімдесят дев'ять гривень) 70 копійок.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

7. Справу №910/12130/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз