РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/21726/15

За позовомЖитлово-будівельного кооперативу «Шовковик-14»
доПублічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»
простягнення 71 973,86 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Кравець Д.М., Сергієнко С.В.
від відповідача:Андрієвська О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-будівельний кооператив «Шовковик-14» (надалі - «Кооператив») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі - «Товариство) про стягнення 71 973,86 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підстава для володіння відповідачем грошовими коштами позивача у розмірі 71 973,86 грн., сплаченими на розрахунковий рахунок відповідача, відсутня, а тому позивачем заявлено вимогу про стягнення такої грошової суми з відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.08.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 30.09.2015 р.

28.09.2015 р. відповідач подав суду відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити з огляду на те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту перерахування коштів, які є предметом спору, а належність відповідачу коштів за питну воду для підігріву є преюдиціальною обставиною, яка була встановлена у розгляді іншої судової справи.

Також 28.09.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подані клопотання про витребування у позивача та Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» додаткових доказів, в задоволенні яких судом відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем сукупності обставин, з якими приписи ст. 38 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість витребування доказів.

Крім того, відповідачем 28.09.2015 р. була подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача.

В судових засіданнях 30.09.2015 р. та 28.10.2015 р. судом оголошувались перерви на 28.10.2015 р. та 04.11.2015 р. відповідно.

В судове засідання представники позивача з'явилися, на виконання вимог ухвали суду надали документи та пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача в судове засідання явилася, через канцелярію суду подала додаткові пояснення, проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні здійснювалася технічна фіксація судового процесу згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.1997 р. між Державним комунальним об'єднанням «Київводоканал», (правонаступником якого є Товариство) (постачальник) та Кооперативом (абонент) укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення № 04981/4-14 (надалі - «Договір»), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Відповідно до п. 2.2 Договору абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань з водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

За змістом п. 3.4 Договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за чинними нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим пунктом 21.2 правил.

Згідно з п. 3.6 Договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення в порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 17.06.2014 р. у справі №910/12489/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 р., встановлено, що укладений між сторонами Договір не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачеві питної води для виготовлення гарячої води та сплати її вартості. З огляду на викладені обставини, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства про стягнення з Кооперативу заборгованості у розмірі 14 153,25 грн. за кодом 2-50480 (холодна вода, яка йде на підігрів) за період з березня 2012 року по квітень 2013 року.

Крім того, з аналогічних підстав рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2015 р. у справі №910/3586/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 р., відмовлено Товариству про стягнення з Кооперативу заборгованості за холодну воду, яка йде на підігрів, за період з 01.05.2013 р. по 30.06.2014 р.

Позивач вказує, що у період з 01.06.2011 р. по 30.06.2014 р. відповідач отримав грошові кошти у розмірі 71 973,86 грн. в якості оплати вартості холодної води, яка йде на підігрів, що підтверджується інформацією Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Спір у справі виник у зв'язку із безпідставним, на думку позивача, набуттям відповідачем грошових коштів у розмірі 71 973,86 грн.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

При цьому, відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частино 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до істотних умов договору на надання житлово-комунальних послуг віднесено, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою регулюються Законом України «Про питну воду та питне водопостачання».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» законодавство у сфері питної води та питного водопостачання складається з Водного кодексу України, Кодексу України про надра, законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у цій сфері.

Згідно наведених норм, до нормативно-правових актів, що регулюють правовідносини у сфері питної води та питного водопостачання та підлягають застосуванню до спірних правовідносин належать, зокрема, Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008 р.

У відповідності до п. 3.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008 р. суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення. Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності. Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

При цьому, приписи чинного законодавства України, що регулюють відносини у сфері питного водопостачання, не виділяють окремо послуги щодо постачання гарячої води, однак визначають, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду.

Аналогічні висновки викладені також у постановах Вищого господарського суду України № 7/313-64/61 від 01.11.2012 р., № 35/106 від 30.11.2011 р. та № 22/183-54/160-2012 від 07.02.2013 р.

Відтак, Товариство в силу наведених обставин, не є виконавцем послуг з постачання води для виготовлення гарячої.

Постановою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 17.06.2014 р. у справі №910/12489/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 р., встановлено, що укладений між сторонами Договір не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачеві питної води для виготовлення гарячої води та сплати її вартості.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, постанова Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 17.06.2014 р. у справі №910/12489/13 має преюдиціальне значення, а встановлені нею факти повторного доведення не потребують.

Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки укладений між сторонами Договір не регулює відносини постачання позивачу холодної води для виготовлення гарячої, відповідач не мав правових підстав для виставлення позивачу рахунків на оплату такої води, що йде на підігрів.

При цьому, матеріали справи не містять інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 01.09.2015 р. у справі №5011-20/18178-2012.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд відзначає, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності наступних умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

Таким чином, перерахування грошових коштів за послуги, які не були передбачені умовами Договору, не позбавляє відповідача обов'язку повернути їх, оскільки такі грошові кошти в розумінні приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України є набутими без достатньої правової підстави.

В той же час, статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В ст. 34 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що на підтвердження факту перерахування на рахунок відповідача у справі спірної суми грошових коштів позивачем надано суду інформацію Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Зокрема, на виконання умов договору про надання послуг №1011 від 02.01.2009 р., укладеного між позивачем та КП ГІОЦ, останнім було надано позивачу послуги з обробки, розщеплення та перерахування платежів населення за житлово-комунальні послуги, які надійшли на розподільчий рахунок позивача.

Із наданої КП ГІОЦ інформації вбачається, що у період з 01.06.2010 р. по 30.04.2013 р. та з 01.05.2013 р. по 01.06.2014 р. мешканцями Кооперативу сплачувались грошові кошти на розрахунковий рахунок Товариства, в тому числі, за холодну воду для підігріву.

Таким чином, вказана інформація КП ГІОЦ підтверджує факт надходження грошових коштів від мешканців Кооперативу, а не від позивача як юридичної особи в розумінні приписів чинного законодавства України.

При цьому, жодних інших доказів (платіжних доручень, банківських виписок тощо) на підтвердження факту перерахування грошових коштів у розмірі 71 973,86 грн. в якості оплати вартості послуг з постачання холодної води, яка йде на підігрів, на користь відповідача у справі Кооперативом не надано.

Таким чином суд вважає недоведеним Товариством факту здійснення перерахування спірної суми коштів на рахунок відповідача саме ним, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що такі грошові кошти перераховувалися населенням, що виключає можливість задоволення позовних вимог про повернення грошових коштів на користь позивача.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Оскільки позивачем не доведено суду наявність його порушеного права у зв'язку з відмовою відповідача повернути безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 71 973,86 грн., у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Крім того, відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, підстави для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у суду відсутні з огляду на не встановлення судом наявності порушеного права позивача.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу «Шовковик-14» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.11.2015 р.

Суддя Босий В.П.