РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №916/3633/15

за позовом: Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м.Одеса,

до відповідача 1: Міністерства юстиції України, м.Київ,

відповідача 2: Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський», м.Одеса,

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Фонду державного майна України, м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м.Київ,

про визнання майна спільною власністю

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Халдай І.В. - по дов.

від відповідача 1: Заінчковський Д.А. - по дов.

від відповідача 2: Бірюкова О.О. - по дов.

від третьої особи 1: Таран Н.А. - по дов.

від третьої особи 2: Довганенко Д.В. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.11.2015р. оголошувались перерви.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м.Одеса звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача 1, Міністерства юстиції України, м.Київ, відповідача 2, Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський», м.Одеса про визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Ухвалою від 03.09.2015р. господарського суду Одеської області матеріали позовної заяви з доданими до неї документами передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на вчинення у період з 2003р. по 2015р. численних невід'ємних поліпшень нежитлових приміщень, що були передані Дочірньому підприємству «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» Закритим акціонерним товариством «Укрпрофоздоровниця» на підставі акту б/н від 24.04.2003р. прийому-передачі майна цілісного майнового комплексу. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ч.4 ст.778 Цивільного кодексу України за аналогією закону.

Відповідач 1 у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду міста Києва 02.10.2015р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що численними судовими рішеннями було встановлено, що спірний майновий комплекс є державною власністю, а заявнику останній було передано лише у користування. Одночасно, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, здійснення позивачем ремонту та поліпшень спірного майна повинно було здійснюватись лише за наявності відповідного погодження Фонду державного майна України. Крім того, за позицією Міністерства юстиції України, отримання у власність державного майна може здійснюватись лише у порядку приватизації.

Відповідач 2 в процесі розгляду справи у судовому засіданні 11.11.2015р. проти задоволення позовних вимог також висловив заперечення з огляду на відсутність підстав для визнання права сумісної власності на будівлі та споруди, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, за позивачем та відповідачем 1.

Ухвалою від 21.09.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі третю особу 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Фонд державного майна України, а також в якості третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Третя особа 1 у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду міста Києва 06.10.2015р., проти задоволення позову Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» також заперечила з тих підстав, що спірне майно належить до державної власності, а нормами чинного законодавства України не передбачено можливості передання державного майна у власність юридичних осіб з огляду на здійснення останніми поліпшень будівель та споруд.

Третя особа 2 у судовому засіданні 11.11.2015р. підтримала правову позицію Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та наголосила на обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11.11.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу норм п.1 ч.2 ст.16 вказаного Кодексу та ч.2 ст.20 Господарського кодексу України способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Статтею 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3, ст.321 Цивільного кодексу України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

За приписами ч.ч.1-4 ст.41 Конституції України, ст.321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно зі ст.355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п.5 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, з наведених норм закону вбачається, що позов про визнання права власності може пред'являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує її майнове право. Аналогічну позицію наведено у Постанові №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов (ст.54 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, враховуючи викладені вище норми матеріального та процесуального права при зверненні до суду з розглядуваним позовом Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт правомірного набуття відповідного майнового права, а також порушення, невизнання чи оспорювання означеного права відповідачами.

Як зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог заявник посилався на вчинення у період з 2003р. по 2015р. численних невід'ємних поліпшень нежитлових приміщень, що були передані Дочірньому підприємству «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» Закритим акціонерним товариством «Укрпрофоздоровниця» на підставі акту б/н від 24.04.2003р. прийому-передачі майна цілісного майнового комплексу. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.778 Цивільного кодексу України за аналогією закону.

Дослідивши представлені сторонами та третіми особами докази, суд дійшов висновку, що твердження позивача про наявність підстав для визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, суд виходить з наступного.

Пунктом 2 Постанови №606 від 23.04.1960р. Ради Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» передбачено безоплатну передачу у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками за станом на 01.01.1960р., а також асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960р., невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 01.01.1960р.

За змістом додатку №1 до Постанови №606 від 23.04.1960р. Ради Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» Українській республіканській раді профспілок було передано, в тому числі, санаторій «Лермонтовський», розташований за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

Постановою №506 від 29.11.1990р. Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про захист суверенних прав власності Української РСР» введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» було встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю.

Правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням №1971 від 23.12.1991р. виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва було зареєстроване Закрите акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця», яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України були основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., що становить 92, 92 % розміру статутного фонду.

24.01.1992р. Федерацією незалежних профспілок України на підставі акту було передано у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно територіальних санаторно-курортних установ профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних об'єктів, підвідомчих колишній Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок, в обсягах та сумі згідно додатку, до якого увійшло й майно санаторію Лермонтовський, розташоване за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

Постановою №3943-ХП від 04.02.1994р. Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

17.07.2002р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення №151 від 04.07.2002р. було видано свідоцтво №021961 про право власності, відповідно до змісту якого Закритому акціонерному товариству «Укрпрофоздоровниця» належать нежитлові будівлі, розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

24.04.2003р. відповідно до рішення від 22.01.2003р. загальних зборів Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» «Про зміни організаційно-правової структури Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» Одеське дочірнє підприємство Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» передало, а Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» прийняло у володіння та користування, без права прийняття рішення про відчуження основних засобів, майно - цілісний майновий комплекс - дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський», розташований у місті Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

За твердженнями заявника, вказані обставини свідчать про правомірне перебування у володінні Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, у період, починаючи з 2003р., а отже, правомірність здійснення поліпшень вказаного нерухомого майна з урахуванням погоджень Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Проте, за висновками суду, зазначені твердження позивача є помилковими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Зокрема, як свідчать матеріли справи, господарським судом Одеської області розглядалась справа №9/17-4164-2011 за позовом Прокурора Приморського району м.Одеси в інтересах держави в особі є Фонду державного майна України до відповідачів Виконавчого комітету Одеської міської ради та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» про визнання недійсними рішення та свідоцтва про право власності, про визнання права власності, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця».

Рішенням від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011, яке залишено без змін постановою від 14.02.2012р. Одеського апеляційного господарського суду та постановою від 12.03.2013р. Вищого господарського суду України позов прокурора Приморського району м.Одеси було задоволено: визнано недійсним рішення №151 від 04.07.2002р. Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про оформлення свідоцтв на право власності Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на об'єкти нерухомого майна санаторію «Лермонтовський», розташовані за адресами: пров.Лермонтовський, 2, вул.Белінського, 7»; визнано недійсним свідоцтво №021961 від 17.07.2002р. про право власності на нежитлові будівлі, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця»; визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський»: літера «В» - лікувальний корпус; літера «Г» - гуртожиток та пральня; літера «Д» - корпус №2; літера «Е, Е1, Е2» - корпус №1; літера «Ж» - корпус №5; літера «З, М» - грязелікарня; літера «Н» - котельна; літера «О» - майстерня; літера «Л» - сушка; літера «И» - клуб та поліклініка; літера «Й» - кінобудка; літера «ЬІ» - естрада; літера «X» - бібліотека та перукарня; літера «П» - водонапірна башта; літера «С» - їдальня; літера «Р, Ю» - адмін. корпус; літера «Я, Я1» - експериментально-монтажний цех; літера «Т» дитячий садок та аптека; літера «Ф, Э, Щ» - житлові будівлі; літера «Ш» - радонова лабораторія; літера «Ч» - приймальне відділення; літера «У» - корпус №4; №1, 2, 26, 36 - кіоски; №10, 31, «Ц» - трансформаторні будки; №24 - газобалонна; №11, 12, 13, 14, 15, 16 - аеросолярій; №25, 23, 4, 5, 6, 7, 8, 27, 28 - сараї; №32 - гараж; №3, 17, 18, 21, 22 - навіси; №19 - душова літня; № 20, 9 - убиральні; №35 - танцювальний майданчик; №37 - спортивний майданчик; №38 - метео-майданчик; №ІІІ - VIII - оранжерея; №І - мостіння; №39 - 47 - ворота; №48 - 52 - забори; №29 - резервні запаси води; №11 - бетонний борт; №ІХ - фонтан; №Х-ХХІХ - грязеві басейни, загальною площею 12 663 кв. м, що знаходяться у м.Одесі по провулку Лермонтовському, 2.

У рішенні від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011 судом було встановлено, що Постановою №506 від 29.11.1990р. Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

За висновками суду, положення цієї постанови розповсюджувались на спірне майно, оскільки передача майнових комплексів у відання профспілковим організаціям, яке було здійснено органом державної влади колишнього Союзу РСР, як уповноваженим органом на розпорядження державною власністю, ніяким чином не мала наслідком за собою зміну форми власності переданого майна.

Однак, протягом дії вказаного мораторію на зміну форми власності і власника державного майна, який був скасований 04.03.1992р. згідно з Постановою №2164-ХІІ від 04.03.1992р. Верховної Ради України, Федерацією незалежних профспілок України на підставі акту від 24.01.1992р. було передано у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно територіальних санаторно-курортних установ профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних об'єктів, підвідомчих колишній Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок, в обсягах та сумі згідно додатку, до якого увійшло й майно санаторію Лермонтовський, розташоване за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

Більш того, Постановою №3943-ХП від 04.02.1994р. Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

З огляду на наведене вище, господарський суд Одеської області встановив, що будь-яке майно, яке за час існування Союзу РСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось виключно у відання, а передача майна у відання ніяким чином не є передачею майна у власність з огляду як на різне правове значення даних форм управління майном, так і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно. У зв'язку із прийняттям перелічених вище по тексту постанов та Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно, зокрема, профспілкових організацій колишнього СРСР було віднесено в силу закону до державної форми власності.

У рішенні від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011, яке залишено без змін постановою від 14.02.2012р. Одеського апеляційного господарського суду та постановою від 12.03.2013р. Вищого господарського суду України, встановлено, що спірне майно - будинки та споруди по провулку Лермонтовський, 2 у місті Одеса, яке перебувало у віданні Української республіканської Ради профспілок та в подальшому було передано акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», також є державною власністю. Повноваження щодо управління майном державної важності, в тому числі, і спірним майном, з урахуванням наведеного, було покладено саме на Фонд державного майна України. Таким чином, спірне майно, а саме нежитлові будівлі та споруди за адресою: м.Одеса, пров.Лермонтовський, 2, належить до державної власності та перебуває у розпорядженні Фонду державного майна України, як майно громадської організації колишнього СРСР, а тому воно не могло бути передано рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради у власність Закритому акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця», оскільки відсутня згода названого органу управління об'єктом державної власності.

З приводу означених судових актів суд зазначає, що у ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13 та від 09.04.2015р. по справі № 910/14874/14.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011, яке залишено без змін постановою від 14.02.2012р. Одеського апеляційного господарського суду та постановою від 12.03.2013р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Розпорядженням №52-р від 21.01.2015р. Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції» з метою реалізації соціальної функції держави в частині створення умов для реабілітаційного лікування і оздоровлення працівників системи органів юстиції, Державної пенітенціарної служби, Державної архівної служби, у тому числі, тих працівників та членів їх сімей, які переміщуються з тимчасово окупованої території України (Автономної Республіки Крим та м.Севастополя) та районів проведення антитерористичної операції (Донецької і Луганської областей), а також учасників антитерористичної операції, віднесено будівлі та споруди санаторію «Лермонтовський» по пров. Лермонтовському, 2, у місті Одесі за переліком згідно з додатком до сфери управління Міністерства юстиції України для забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що Окружним адміністративним судом міста Києва розглядалась справа №826/2514/15 за позовом Федерації професійних спілок України до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним та скасування розпорядження №52-р від 21.01.2015р. Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції».

Як свідчать матеріали справи, постановою від 05.05.2015р. Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/2514/15 в задоволенні позову Федерації професійних спілок України було відмовлено. Доказів зміни чи скасування означеного судового рішення матеріали справи не містять.

У відповідності до Наказу №29/7 від 28.01.2015р. Міністерства юстиції України «Щодо деяких питань управління майном Міністерства юстиції» прийнято до сфери управління Мін'юсту нерухоме майно санаторію «Лермонтовський» згідно переліку.

16.02.2015р. за державою в особі Міністерства юстиції України зареєстровано право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу, розташованого за адресою Одеська область, м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, про що видано свідоцтво №33658051.

Окружним адміністративним судом міста Києва розглядалась справа №826/6181/15 за позовом Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України, за участю третіх осіб - Федерації професійних спілок України, Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» про: визнання протиправними дій Фонду державного майна України стосовно звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України», поданою з порушенням вимог Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого Постановою №1482 від 21.09.1998р. Кабінету Міністрів України; визнання протиправними дій Фонду державного майна України стосовно фактичної передачі до сфери управління Міністерства юстиції України нежитлових будівель майнового комплексу санаторію «Лермонтовський» на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України»; визнання протиправними дій Міністерства юстиції України стосовно підготовки та подання Кабінету Міністрів України проекту розпорядження «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України», в якому ініціювано перед Кабінетом Міністрів України питання віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України»; визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України стосовно прийняття пропозиції Фонду державного майна України «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України», поданої з порушенням вимог Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого Постановою №1482 від 21.09.1998р. Кабінету Міністрів України; визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України стосовно видання розпорядження №52-р від 21.01.2015р. «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України», на підставі пропозиції Фонду державного майна України «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України», поданої з порушенням вимог Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого Постановою №1482 від 21.09.1998р. Кабінету Міністрів України; визнання протиправним та скасування розпорядження №52-р від 21.01.2015р. «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м.Одесі до сфери управління Міністерства юстиції України».

Постановою від 27.05.2015р. Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/6181/15, яка залишена без змін ухвалою від 26.08.2015р. Київського апеляційного адміністративного суду, позов Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишено без задоволення.

У вказаних судових актах встановлено, що оскільки майно санаторію «Лермонтовський» є державною власністю, Уряд мав повноваження на управління його майном шляхом видання відповідних актів Кабінету Міністрів України.

З огляду на приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що постанова від 27.05.2015р. Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/6181/15, яка залишена без змін ухвалою від 26.08.2015р. Київського апеляційного адміністративного суду, й постанова від 05.05.2015р. Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/2514/15 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Обставини щодо реєстрації майнових прав на спірне нерухоме майно за державною в особі Міністерства юстиції України підтверджуються наявними в матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру речових прав та інформаційною довідкою №44208855 від 21.09.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Одночасно, в матеріалах справи наявне рішення від 03.09.2015р. господарського суду Одеської області по справі №916/2615/15, яке залишено без змін постановою від 27.10.2015р. Одеського апеляційного господарського суду, відповідно до якого частково задоволено позов Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та виселено Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з займаних будівель та споруд, що знаходяться у м.Одесі по провулку Лермонтовському, 2: літера «В» - лікувальний корпус; літера «Д» - корпус №2; літера «Е, Е1, Е2» - корпус №1; літера «Ж» - корпус № 5; літера «З, М» - грязелікарня; літера «Н» - котельна; літера «О» - майстерня; літера «Л» - сушка; літера «И» - клуб та поліклініка; літера «Й» - кінобудка; літера «ЬІ» - естрада; літера «П» - водонапірна башта; літера «С» - їдальня; літера «Р, Ю» - адмін. корпус; літера «Я, Я1» - експериментально-монтажний цех; літера «Т» -дитячий садок та аптека; літера «Ф, Э, Щ» - житлові будівлі; літера «Ш» - радонова лабораторія; літера «Ч» - приймальне відділення; літера «У» - корпус №4; №1, 2, 26, 36 - кіоски; №10, 31, «Ц» - трансформаторні будки; №24 - газобалонна; №11, 12, 13, 14, 15, 16 - аеросолярій; №25, 23, 4, 5, 6, 7, 8, 27, 28 - сараї; №32 - гараж; №3, 17, 18, 21, 22 - навіси; №19 - душова літня; №20, 9 - убиральні; №35 - танцювальний майданчик; №37 - спортивний майданчик; №38 - метео-майданчик; №ІІІ - VIII - оранжерея; №І - мостіння; №39 - 47 - ворота; №48 - 52 - забори; №29 - резервні запаси води; №11 - бетонний борт; №ІХ - фонтан; №Х-ХХІХ - грязеві басейни.

Тобто, з огляду на наведене вище, господарський суд зазначає, що твердження заявника про здійснення з 2003р. по 2015р. Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» поліпшень спірного майна за наявності погодження його власника є безпідставними, оскільки, у судовому порядку було встановлено, що майновий комплекс санаторію «Лермонтовський» належить саме до державної власності, а отже, саме Фонд державного майна України є особою, дозвіл якої позивач повинен був отримати для проведення ремонтних робіт та поліпшень спірного нерухомого майна.

Проте, за твердженнями представника Фонду державного майна України, які з боку позивача не спростовані, дозволу на відповідні ремонтні роботи заявнику не надавалось, а дії Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» стосовно проведення таких робіт не погоджувались та не схвалювались.

Одночасно, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що представлені Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» документи щодо проведення ремонтних робіт у санаторії «Лермонтовський» не свідчать про вчинення вказаною особою невід'ємних поліпшень спірного об'єкту та не вказують на наявність підстав для визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». При цьому, суд зауважує наступне.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Наразі, на підтвердження вчинення невід'ємних поліпшень будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, позивачем представлено до матеріалів справи такі договори: №27/02-В/13 від 27.02.2013р. поставки, №69 від 11.02.2014р. на виконання підрядних робіт, №68 від 10.02.2014р. на виконання підрядних робіт, №22/01/15 від 22.01.2015р. будівельного підряду, №02/09-14 від 02.09.2014р. будівельного підряду, №0303 від 30.12.2013р. на виконання будівельних робіт, №0203 від 30.12.2013р. на виконання підрядних робіт, №47-10/10 від 10.10.2013р. підряду, №014/2013 від 29.08.2013р. підряду, №509/т від 14.08.2013р., №50М від 06.08.2013р., №49М від 06.08.2014р. підряду, №507/т від 29.07.2013р. поставки, №03/06-В/13 від 03.06.2013р. поставки, №05/0513 від 27.05.2013р. поставки, №03ІІ від 22.04.2013р. на розробку проекту, №120413 від 12.04.2013р. підряду на виконання робіт, №32 від 09.04.2013р. поставки, №30 від 09.04.2013р. поставки, №29 від 08.04.2013р. поставки, №28 від 08.04.2013р. поставки, №507/т від 29.07.2013р. поставки, №03/06-В/13 від 03.06.2013р. поставки, №05/0513 від 27.05.2013р. поставки, №27 від 08.04.2013р. поставки, №26 від 08.04.2013р. поставки, №25 від 04.04.2013р. поставки, №24 від 04.04.2013р. поставки, №23 від 03.04.2013р. поставки, №22 від 02.04.2013р. поставки, №0701 від 02.04.2013р. про виконання підрядних робіт, №21 від 01.04.2013р. поставки, №54 від 01.04.2013р. про виконання підрядних робіт, №53 від 01.04.2013р. на виконання підрядних робіт, №52 від 01.04.2013р. про виконання підрядних робіт, №51 від 01.04.2013р. на виконання підрядних робіт, №63 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №62 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №61 від 29.03.2013 на виконання підрядних робіт, №60 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №59 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №58 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №57 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №56 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №55 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №64 від 28.03.2013р.поставки, №18/02-Е/13 від 18.02.2013р. поставки, №4/14 від 29.01.2014р., технічного завдання на розробку проекту реконструкції котельної та створення технічної документації для капітального ремонту тепломереж санаторію «Лермонтовський», договору №16/06/15-28ОД від 16.06.2015р. поставки, №ВК000000420 від 08.05.2015р. поставки, №22/01/15 від 22.01.2015р. будівельного підряду, №21/01-15 від 21.01.2015р. будівельного підряду, №14/01-15 від 14.01.2015р. будівельного підряду, №15/01-А/14 від 15.01.2014р. поставки, №602/т від 20.01.2014р. поставки, №65 від 27.01.2014р. на виконання підрядних робіт, №05/02-В/14 від 05.02.2014р. поставки, №19/02-А/14 від 19.02.2014р. поставки, №28/02-А/14 від 28.02.2014р., №11/03-А/14 від 11.03.2014р. поставки, №19/03-А/14-PL від 19.03.2014р. поставки, №005/2014 від 05.05.2014р., №04/09-14 від 04.09.2014р. будівельного підряду, №16/12-14 від 16.12.2014р. будівельного підряду, №22/12-14 від 22.12.2014р. будівельного підряду, №30/12-14 від 30.12.2014р. будівельного підряду, №70 від 12.02.2014р. на виконання підрядних робіт.

В судовому засіданні 11.11.2015р. судом було оглянуто оригінали всіх перелічених вище договорів, окрім договору №4/14 від 29.01.2014р., технічного завдання на розробку проекту реконструкції котельної та створення технічної документації для капітального ремонту тепломереж санаторію «Лермонтовський», договору №16/06/15-28ОД від 16.06.2015р. поставки і додатку до договору №65 від 27.10.2014р.

Оцінюючи представлені заявником докази на предмет належності та допустимості суд вважає за необхідне зазначити, що договір №27/02-В/13 від 27.02.2013р. поставки, що укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Паритет», взагалі не містить переліку товарів, що поставлялись на підставі означеного правочину. До того ж, позивачем не представлено доказів виконання договору, зокрема, отримання певного товару та його оплати. Аналогічні критичні зауваження суд висловлює й до договорів №32 від 09.04.2013р. поставки, №30 від 09.04.2013р. поставки. №29 від 08.04.2013р. поставки, №28 від 08.04.2013р. поставки, №27 від 08.04.2013р. поставки, №26 від 08.04.2013р. поставки, №25 від 04.04.2013р. поставки, №24 від 04.04.2013р. поставки, №23 від 03.04.2013р. поставки, №22 від 02.04.2013р. поставки, №602/т від 20.01.2014р. поставки, оскільки з означених правочинів неможливо встановити, що певне обладнання поставлялось саме для здійснення поліпшень будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

Одночасно, за висновками суду, договори №69 від 11.02.2014р. на виконання підрядних робіт, №68 від 10.02.2014р. на виконання підрядних робіт, №22/01/15 від 22.01.2015р. будівельного підряду, №02/09-14 від 02.09.2014р. будівельного підряду, №0303 від 30.12.2013р. на виконання будівельних робіт, №0203 від 30.12.2013р. на виконання підрядних робіт, №47-10/10 від 10.10.2013р. підряду, №509/т від 14.08.2013р., №50М від 06.08.2013р., №49М від 06.08.2014р. підряду, №04/09-14 від 04.09.2014р. будівельного підряду, №16/12-14 від 16.12.2014р. будівельного підряду, №22/12-14 від 22.12.2014р. будівельного підряду, №30/12-14 від 30.12.2014р. будівельного підряду, №70 від 12.02.2014р. на виконання підрядних робіт, предметом яких було проведення ремонтних робіт підвіконня вікон будівлі БФТО, розташованих за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, благоустрій території та корпусу №1 за вказаною вище адресою, технічне обслуговування підстанцій, розчистка території, технічне обслуговування ТП 280, не вказують про проведення невід'ємних поліпшень спірного об'єкту, оскільки визначені роботи стосуються проведення поточних робіт та не опосередковують певних поліпшень, які були б невід'ємними від будівель та споруд. Суд також звертає увагу, що до означених правочинів заявником також не додано доказів виконання перелічених робіт та їх оплати замовником, тобто і понесення витрат на поліпшення. Аналогічні зауваження суд висловлює щодо договорів №52 від 01.04.2013р. про виконання підрядних робіт, №51 від 01.04.2013р. на виконання підрядних робіт, №63 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №62 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №61 від 29.03.2013 на виконання підрядних робіт, №60 від 29.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №59 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №58 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №57 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №56 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт, №55 від 28.03.2013р. на виконання підрядних робіт.

Посилання Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на договори №64 від 28.03.2013р. поставки, №18/02-Е/13 від 18.02.2013р. поставки, №ВК від 08.05.2015р. поставки, №05/02-В/14 від 05.02.2014р. поставки, №19/02-А/14 від 19.02.2014р. поставки, №28/02-А/14 від 28.02.2014р., №11/03-А/14 від 11.03.2014р. поставки, №19/03-А/14-PL від 19.03.2014р. також ніяким чином не вказують на вчинення позивачем поліпшень будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, оскільки зі змісту вказаних правочинів не вбачається, що певне обладнання та устаткування було придбано саме для встановлення у вказаних будівлях. До того ж, в матеріалах справи також відсутні докази того, що товари за вказаними договорами було прийнято заявником, оплачено та встановлено саме у спірному об'єкті.

З приводу договору №03ІІ від 22.04.2013р. на розробку проекту, укладеного між Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та Приватним підприємством «Спеціальні технології», суд зауважує, що предметом означеного правочину є лише розробка робочого проекту реконструкції котельні та створення документації для капітального ремонту теплотрас санаторію «Лермонтовський», а не вчинення певних поліпшень.

Суд також не приймає до уваги представлену заявником довідку без номеру та дати про капітальні вкладення у капітальльний ремонт та реконструкцію об'єктів санаторію «Лермонтовський» за період з 2003р. по 2015р., оскільки вказаний документ ніяким чином не свідчить про витрати заявника на певні роботи. Крім того, суд зауважує, що вказана довідка містить підпис «вед.інженера ОСОБА_1», однак, доказів наявності у вказаної особи повноважень на ведення бухгалтерського обліку та обліку фінансових витрат заявника до матеріалів справи не представлено. Означена довідка жодної печатки позивача також не містить.

Одночасно, суд також зазначає, що твердження позивача про те, що до моменту визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва №021961 від 17.07.2002р. про право власності на нежитлові будівлі, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця», та визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський», заявник вважав достатнім отримання погодження на проведення всіх ремонтних робіт саме від Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» суд до уваги не приймає, оскільки до матеріалів справи позивачем представлено саме договори за 2013-2015р., тобто, у будь-якому випадку після прийняття рішення від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011, яке залишено без змін постановою від 14.02.2012р. Одеського апеляційного господарського суду та постановою від 12.03.2013р. Вищого господарського суду України.

Тобто, з прийняттям вказаних судових актів позивач був обізнаний про те, що будівлі та споруди, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, належить до державної власності, а отже, і дозвіл на проведення певних ремонтних робіт та поліпшення вказаного об'єкту слід було отримувати від Фонду державного майна України.

Твердження заявника про вчинення певних поліпшень з 2003р. є доказово необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що певні будівельні (ремонтні) роботи проводились у 2003-2011 роках. При цьому, твердження позивача про неможливість надання вказаних документів з огляду на їх знищення за закінченням терміну зберігання суд не приймає до уваги як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування, зокрема, Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не було надано суду жодних актів знищення певних документів.

Представлені Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до матеріалів справи супровідним листом №04-02/974 від 01.10.2015р. акти виконаних робіт форми КБ-2в за період з 2011р. по 2013р. та надані заявником договір №4/14 від 29.01.2014р., технічне завдання на розробку проекту реконструкції котельної та створення технічної документації для капітального ремонту тепломереж санаторію «Лермонтовський», договір №16/06/15-28ОД від 16.06.2015р. поставки і додаток до договору №65 від 27.10.2014р. суд не приймає в якості належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів здійснення Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» невід'ємних поліпшень будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2. При цьому, суд зауважує таке.

Відповідно до п.2.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. При цьому, копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом №55 від 07.04.2003р. Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, а у разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог. Правила нотаріального засвідчення копій документів встановлюються чинним законодавством. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Одночасно, згідно з вимогами згаданого вище Національного стандарту України відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі, для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

Суд зазначає, що представлені акти виконаних робіт та тексти двох договорів не завірені у відповідності до Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом №55 від 07.04.2003р. Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, а оригінали представниками учасників судового процесу суду не передані.

При цьому, суд зазначає, що ухвалами від 21.09.2015р., від 07.10.2015р., від 28.10.2015р. суд звертав увагу учасників судового процесу, що відповідно вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом №55 від 07.04.2003р. Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, на кожній сторінці наданого до матеріалів справи документу в копії повинна міститись відмітка про засвідчення, яка складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тобто, наведене фактично вказує на обізнаність всіх учасників судового процесу щодо порядку та обов'язкових реквізитів завірення документів, що подаються до господарського суду.

Крім того, ухвалою від 21.09.2015р. судом також було зобов'язано позивача надати оригінали поданих суду документів для огляду.

Суд зазначає, що оригінали вказаних вище актів для огляду суду також представлено не було. Як і не було надано заявником суду оригіналів договору №4/14 від 29.01.2014р., технічного завдання на розробку проекту реконструкції котельної та створення технічної документації для капітального ремонту тепломереж санаторію «Лермонтовський», договору №16/06/15-28ОД від 16.06.2015р. поставки і додатку до договору №65 від 27.10.2014р.

За таких обставин, враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав достеменно стверджувати про проведення Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» невід'ємних поліпшень будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, що, зі змісту позовної заяви, є підставою для визнання спірного об'єкту нерухомого майна спільною власністю позивача та відповідача 1.

Крім того, стосовно посилань заявника на можливість застосування до спірних правовідносин приписів ч.4 ст.778 Цивільного кодексу України господарський суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною 4 ст.778 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.1 ст.8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до п.4 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» аналогія закону чи аналогія права застосовується у тому випадку, якщо є прогалина в правовому регулюванні відповідних відносин. При аналогії закону застосовується норма, що регулює подібні правовідносини.

Тобто, дійсно нормами чинного законодавства України передбачено можливість застосування аналогії закону у разі відсутності відповідного правового регулювання певних правовідносин.

Суд зауважує, що на момент отримання позивачем у володіння спірного об'єкту нерухомого майна правові відносини з використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам регулювались Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

У відповідності до приписів ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на 24.04.2003р.) орендодавцями визначено, в тому числі, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України.

Тобто, передання у користування позивачу майнового комплексу санаторію «Лермонтовський» Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було безпідставним, оскільки судовими актами було встановлено, що наведений об'єкт належить до державної власності, а отже саме Фонд державного майна України мав повноваження на розпорядження, в тому числі, передачу у користування такого майна іншим особам.

Вказане свідчить, що суб'єктний склад спірних правовідносин не відповідає визначеним Законом України «Про оренду державного та комунального майна» умовам та правовій природі оренди державного майна.

Посилання заявника на те, що до моменту визнання рішенням від 09.12.2011р. господарського суду Одеської області по справі №9/17-4164-2011, яке залишено без змін постановою від 14.02.2012р. Одеського апеляційного господарського суду, права власності на санаторій «Лермонтовський» за державою Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не могло знати про необхідність отримання дозволу на проведення певних поліпшень саме від Фонду державного майна України та правомірно володіло спірним майном суд до уваги не приймає, оскільки у даному випадку рішення суду не є правовстановлюючим чинником, а опосередковує захист вже наявного права власності і направлене на захист майнових, охоронюваних законом інтересів держави.

Суд також звертає увагу позивача на те, що під новою річчю у контексті ст.778 Цивільного кодексу України слід розуміти річ, яка має істотно інші ознаки у порівняні із попереднім об'єктом. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 04.03.2015р. Вищого господарського суду України №20/20.

Проте, у суду відсутні підстави вважати, що під час володіння позивачем спірним майном настільки було змінено його технічні характеристики, що воно набуло ознак нової речі.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів проведення поліпшення і вказаним шляхом створення нової речі та отримання Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» погодження власника спірного об'єкту нерухомого майна, тобто, Фонду державного майна України на здійснення позивачем певних ремонтних робіт у будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, суд не вбачає доцільним застосовувати у межах справи №916/3633/15 до правовідносин сторін аналогію закону.

Крім того, з приводу обраного заявником способу захисту, а саме визнання певного об'єкту сумісною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» суд вважає за необхідне зауважити таке.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Проте, слід зазначити, що застосування певного способу захисту не може призводити до порушення прав та законних інтересів іншої особи.

Зокрема, як зазначалось вище, на теперішній час право власності на будівлі та споруди, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, зареєстровано за державою в особі Міністерства юстиції України, а отже, задоволення позовних вимог у даному випадку могло призвести до порушення інтересів держави, як дійсного власника спірного нерухомого майна.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачів щодо можливості отримання у власність об'єктів державного майна лише у порядку приватизації, оскільки таку можливість також передбачено ч.4 ст.23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди.

При цьому, суд зазначає, що отримання певного майна у власність у наведеному порядку з наявністю у сукупності всіх інших умов, визначених законодавством, також вимагає дотримання таких положень, як погодження з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, здійснення реконструкції, технічного переоснащення, поліпшення орендованого майна. Проте, наявність всіх передумов набуття майна у власність заявником не доведена.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до відповідача 1, Міністерства юстиції України, відповідача 2, Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» про визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

16.09.2015р. до господарського суду міста Києва надійшло клопотання Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про призначення по справі судової експертизи.

Заявником запропоновано на вирішення судового експерта поставити наступні запитання:

- яка вартість невід'ємних поліпшень нерухомого майна санаторію «Лермонтовський», розташованого за адресою: м.Одеса, пров.Лермонтовський, 2, зроблених Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» у період з 2003р. по 2015р.?

- яка ринкова вартість майнового комплексу клінічний санаторій «Лермонтовський», а саме будівель та споруд, розташованих за адресою: м.Одеса, пров.Лермонтовський, 2, станом на момент проведення експертного дослідження?

- яка вартість часток держави в особі Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» у нерухому майні санаторію «Лермонтовський», а саме будівель та споруд, розташованих за адресою: м.Одеса, пров.Лермонтовський, 2, станом на момент проведення експертного дослідження?

У клопотанні позивачем зазначено, що проведення судової експертизи слід доручити Одеській філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Судове незалежна експертиза».

Обрунтовуючи необхідність призначення по справі судової експертизи, Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» посилалось на те, що у 2003р. - 2015р. заявником було вчинено певні поліпшення спірного об'єкту нерухомості, а документи, що свідчать про проведення робіт до 2011р. були знищені за закінченням терміну зберігання. Отже, на думку вказаного учасника судового процесу, з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи слід призначити судову експертизу.

У поясненнях без номеру та дати, що надійшли до суду 02.10.2015р., та у поясненнях б/н від 27.10.2015р. Міністерство юстиції України та Фонд державного майна України наголосили на відсутності підстав для призначення по справі судової експерти з огляду на те, що встановлені під час її проведення обставини фактично не вплинуть на наявність у позивача майнових прав та спірне майно.

Одночасно, відповідач 2 протягом розгляду спору наголосив на необґрунтованості клопотання заявника та можливості розгляду справи без застосування певних спеціальних знань та призначення судової експертизи.

Третя особа позицію Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» стосовно необхідності призначення по справі судової експертизи підтримала.

Виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про призначення по справі судової експертизи. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз», судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання робіт позивачем, а отже вирішення поставленого позивачем питання щодо їх вартості не є доцільним.

За висновками суду, в межах провадження по справі №916/3633/15 є необґрунтованим застосування спеціальних знань, оскільки судом було встановлено відсутність погодження власника спірного майна на проведення певних поліпшень та ремонтних робіт, а отже, встановлення розміру витрат, понесених на їх здійснення, ніяким чином не вплинуло б на висновки суду щодо відсутності підстав для визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Крім того, посилання позивача на знищення документів, які стосуються проведення будівельних робіт з 2003р. до 2011р. за закінченням терміну зберігання додатково вказують на неможливість навіть із застосуванням певних спеціальних знань визначити вартість поліпшень спірного майна, що, як вказує заявник, були вчинені Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з огляду на значну тривалість часу, яка минула з моменту здійснення, за твердженнями позивача, певних робіт.

Крім того, з приводу експертної установи, якій за пропозицією заявника слід було б доручити проведення судової експертизи, суд зауважує таке.

Згідно з ч.3 ст.41 Господарського процесуального кодексу України проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу».

За приписами ст.7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Частиною 3 ст.10 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Наразі, суд зауважує, що Одеська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза» не є державною спеціалізованою експертною установою.

Отже, з огляду на вищенаведене у суду відсутні підстави для доручення проведення експертного дослідження по справі господарському товариству, що було запропоноване позивачем.

До того ж, суд зауважує, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, враховуючи наведене вище, за висновками суду, відсутні достатні підстави для призначення судової експертизи по справі №916/3633/15, а дослідження всіх обставин даного спору не потребує таких спеціальних знань, які відсутні у суду, отже, клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 16.09.2015р., Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», є необґрунтованим та таким, що може бути направлене на затягування строків вирішення справи. З наведених підстав останнє залишене судом без задоволення.

Клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 16.09.2015р., Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлі та споруди санаторію «Лермонтовський» та заборони Міністерству юстиції України і будь-яким іншим особам вчиняти заходи, направлені на розпорядження, приймання, передачу у власність або користування, реєстрацію речових прав у державному реєстрі речових прав стосовно будівель санаторію «Лермонтовський», розташованих за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2, залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві та забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

У поясненнях без номеру та дати, що надійшли до суду 02.10.2015р., та у поясненнях б/н від 27.10.2015р. Міністерство юстиції України проти задоволення означеного клопотання заявника надало заперечення з огляду на те, що на теперішній час на спірні об'єкти нерухомості вже накладено арешт.

Наразі, господарський суд звертає увагу заявника, що вимоги останнього про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-яким особам певні дії зі спірним нерухомим майном є неправомірними, оскільки у відповідності до приписів чинного господарського процесуального законодавства України вжиття таких заходів повинно бути вчинено саме до чітко визначеного кола осіб, дії яких свідчать про можливість ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Одночасно, суд зауважує, що заявником не представлено до матеріалів справи жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що чи то відповідачем 1, чи іншою певною особою вчиняються будь-які дії, які б могли ускладнити виконання рішення по справі №916/3633/15.

До того ж, з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки №44208855 від 21.09.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що 23.12.2014р. на підставі ухвали від 10.12.2014р. Печерського районного суду міста Одеси було зареєстровано обтяження, а саме накладено арешт на нежитлові будівлі майнового комплексу, що розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Лермонтовський, 2.

Тобто, наведене свідчить про відсутність підстав для повторного накладення арешту на спірне майно.

Крім того, судом було встановлено, що на теперішній час власником будівель та споруд санаторію «Лермонтовський» є саме держава в особі Міністерства юстиції України, а отже, у суду відсутні підстави для обмеження прав власника на розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування та не відповідає принципам розумності і адекватності, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

11.11.2015р. до господарського суду міста Києва надійшло клопотання Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про призначення колегіального розгляду справи.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник посилався на складність розглядуваного спору, значну кількість документів, наданих на підтвердження правової позиції. Одночасно, вказаним учасником судового процесу зазначено на тому, що позивач не отримував відзиву Міністерства юстиції України. До того ж, на думку позивача, необхідність колегіального розгляду справи також обумовлюється необхідністю продовження строків розгляду справи та необхідністю надати оригінали представлених документів, про що було наголошено представником заявника у судовому засіданні 11.11.2015р.

У судовому засіданні 11.11.2015р. представники інших учасників судового процесу, а саме відповідачі та третя особа 1 наголосили на відсутності підстав для призначення колегіального розгляду справи.

Одночасно, третя особа 2 позицію позивача щодо необхідності призначення колегіального розгляду справи підтримала.

Заслухавши пояснення представників всіх учасників судового процесу, враховуючи характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання позивача про призначення колегіального розгляду справи з огляду на наступне.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Проте, за висновками суду розглядувана справа не відноситься до категорії складних, а наявність численних документів, наданих учасниками судового процесу, не ускладнює її вирішення по суті, що свідчить про відсутність, визначених ст.46 Господарського процесуального кодексу України підстав для призначення колегіального розгляду справи.

З приводу інших обставин, які на думку заявника, є достатніми для призначення колегіального розгляду справи суд зауважує таке.

У відповідності до приписів ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Тобто, нормами чинного законодавства визначено чіткі строки розгляду справи та порядок їх продовження. Однак, жодним з учасників судового процесу, в тому числі, і позивачем клопотання про продовження строків розгляду спору подано не було, хоча останні не були позбавлені права та можливості вчинити такі дії.

До того ж, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» визначено, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Тобто, у даному випадку, продовження строків розгляду справи шляхом призначення колегіального розгляду могло призвести до порушення принципів справедливості та швидкого здійснення правосуддя.

Одночасно, посилання заявника на неотримання відзиву Міністерства юстиції України суд також не приймає до уваги в якості підстави для призначення колегіального розгляду справи.

При цьому, суд зауважує, що у відповідності до наявного в матеріалах справи опису вкладення та фіскального чеку №6363 від 02.10.2015р. відповідачем 1 було направлено відзив позивачу на адресу: 65014, Одеська область, м.Одеса, пер.Лермонтовський, 2.

Дійсно з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вбачається, що місцем знаходження Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є: 01033, м.Київ, Печерський район, вул.Шота Руставелі, буд.39/41.

Проте, у судовому засіданні 11.11.2015р. представником позивача було підтверджено, що фактично заявник знаходиться за адресою: 65014, Одеська область, м.Одеса, пер.Лермонтовський, 2.

Одночасно, суд зауважує, що відзив Міністерства юстиції України надійшов до суду 02.10.2015р., тобто, у позивача було більш ніж достатньо часу для ознайомлення з матеріалах справи, а отже, і ознайомлення з правовою позицію відповідача 1, яка, до того ж, була неодноразово озвучена у судових засіданнях.

Крім того, посилання позивача на необхідність надання оригіналів договорів підряду, копії яких представлено до матеріалів справи, суд до уваги не приймає в якості належної підстави для призначення колегіального розгляду справи з огляду на приписи ст.46 Господарського процесуального кодексу України щодо передумов для вчинення означеної процесуальної дії.

Судом також прийнято до уваги, що у судовому засіданні 11.11.2015р. відповідачами 1, 2 та третьою особою 1 було наголошено на відсутності підстав для призначення колегіального розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене вище, керуючись принципами справедливості та розумності строків розгляду справи, оскільки, за висновками суду, справа №916/3633/15 не потребує колегіального розгляду, клопотання б/н від 11.11.2015р. Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про призначення колегіального розгляду справи залишено без задоволення.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову та заяви про забезпечення позову залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 66, 67, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м.Одеса до Міністерства юстиції України, м.Київ, Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський», м.Одеса.

Відмовити в задоволенні заяви Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м.Одеса про забезпечення позову.

У судовому засіданні 11.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 16.11.2015р.

Суддя Любченко М.О.