ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2015 р.Справа № 915/1342/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Головея В.М., Лисенко В.А.,

при секретарі судового засідання Максиміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - ОСОБА_1, за посвідченням;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю; ОСОБА_3, головний лікар;

від позивача - не з'явився, належним чином повідомлений;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕД-ІНВЕСТ»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 02 вересня 2015 року

по справі № 915/1342/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕД-ІНВЕСТ»

до Миколаївської обласної дитячої лікарні-закладу комунальної власності області

про стягнення збитків в розмірі 118930,00 грн.,

за участю прокуратури Миколаївської області,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕД-ІНВЕСТ» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Миколаївської обласної дитячої лікарні-закладу комунальної власності області збитків в розмірі 118930,00 грн., заподіяних внаслідок порушення договірних зобовязань за договором №7/2110 від 16.10.2012 року, а саме 7% ПДВ.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач погасив заборгованість за поставлений товар на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2014 у справі № 915/612/14 в розмірі 1699000,00 грн. лише 23.04.2015 року, однак за період з дати укладання договору, поставки медичних виробів до дати фактичного виконання відповідачем зобовязання по їх оплаті внесено зміни до Податкового кодексу України щодо оподаткування ПДВ операцій з постачання лікарських засобів та виробів медичного призначення, а саме: підп.. в п. 193.1 ст. 193 ПК України встановлено ставку ПДВ в розмірі 7%, яка застосовується до операцій з постачання лікарських засобів та виробів медичного призначення.

Отже, посилаючись на те, що оплата за поставлені медичні вироби була здійснена відповідачем за бюджетні кошти в квітні 2015 року, на підставі п.187.7 ст. 187 ПК України, позивачем визначено податкове зобовязання з ПДВ в розмірі 118930,00 грн. в день зарахування коштів на банківський рахунок позивача.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 02 вересня 2015 року по справі № 915/1342/15 (суддя Ржепецький В.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що розмір фактичної суми податку на додану вартість, яку зобовязаний сплатити позивач, може бути встановлено тільки в порядку, визначеному ст.ст. 200.1., 200.2., 200.4 ПК України, разом з тим, належних доказів на підтвердження дотримання позивачем при визначенні розміру збитків зазначеного порядку, останнім не надано.

Натомість, суд зазначив, що цей розмір позивачем розраховано арифметично, що не відповідає його фактичному розмірові, який має враховувати, зокрема, зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, суми бюджетного відшкодування, а тому відмовив в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕД-ІНВЕСТ» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що законодавцем передбачено певну сукупність дій обох сторін зобовязання, які можуть звільнити сторону, що не виконала прийнятого неб зобовязання від відшкодування шкоди, завданої другій стороні невиконанням первісного зобовязання.

На думку апелянта, в діях відповідача наявні всі елементи правопорушення, а саме факт наявності протиправної бездіяльності є встановленим та доведеним рішенням господарського суду Миколаївської області від 19.05.14 року по справі №915/612/14, факт заподіяння позивачу збитків це факт виникнення у позивача податкових зобовязань з ПДВ в розмірі 7% від отриманої суми, що склало 118 930 грн., що відображено в податковій накладній та податковій декларації.

Отже, за твердженням апелянта, податкова декларація з ПДВ позивача за квітень 2015 року є доказом того, що позивач дійсно поніс додаткові витрати у звязку з виникненням податкових зобовязань по господарським операціям з відповідачем.

Наявність причинного звязку, на думку скаржника, полягає у порушенні строку здійснення оплати товару та збитками заподіяними в наслідок прострочення.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник прокурора Миколаївської області заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, з мотивів, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 03.11.2015 року представники відповідача спростовували доводи апеляційної скарги та просили судове рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 03.11.2015 року не зявився представник позивача, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення позивача про розгляд скарги, оскільки явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника апелянта.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та вислухавши пояснення представників відповідача та прокуратури, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 16.10.2012 між позивачем та відповідачем був укладений договір №7/2110 на поставку устаткування медичного, хірургічного та ортопедичного (код ДК 33.10.1).

Пунктами 1.1, 1.2 Договору встановлено, що продавець (позивач) зобовязується у 2012 році поставити покупцю (відповідачу), а покупець (відповідач) прийняти і оплатити товар устаткування медичне, хірургічне та ортопедичне, зазначений у Специфікації (Додаток №1, 2), що додається до цього договору і є його невідємною частиною.

Згідно п.3.1 ціна Договору становить 2620000.00 грн., в т.ч. ПДВ 20000,00 грн.

Розділом IV Договору визначений порядок розрахунків між сторонами, а саме: фінансування договору здійснюється з обласного бюджету (п.4.2), платіжні зобовязання покупця за цим договором виникають за умови наявності відповідного бюджетного призначення, покупець вправі брати зобовязання щодо отримання товарів за цим договором лише в межах реального фінансування видатків на цілі, визначені договором (п. 4.3); оплата вартості товару відбувається шляхом оплати у безготівковій формі (п. 4.4); покупець зобовязаний здійснити оплату товару на протязі 15 банківських днів з моменту отримання накладної за умови наявності бюджетних призначень на цілі. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється на протязі 15 банківських днів з дати отримання покупцем бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.

Специфікаціями до Договору (Додаток №1, №2) сторони погодили найменування товару, виробника, кількість, ціну за одиницю в гривнях та загальну вартість без ПДВ.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач отримав товар на підставі довіреності №588 від 22.10.2012 та видаткової накладної №131 від 22.10.2012 на суму 1699000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2014 у справі №915/612/14 задоволено позов ТОВ МЕД-ІНВЕСТ, стягнуто з Миколаївської обласної дитячої лікарні заклад комунальної власності області з рахунку №1796 код бюджету 07 Інші кошти спеціалізованого фонду (субвенції), відкритого в ГУДКС України у Миколаївській області на користь ТОВ Мед-Інвест грошові кошти в загальній сумі 1798740,91 грн., з яких: 1699000,00 грн. основного боргу, 25485,00 грн. інфляційних втрат, 74255,91 грн. 3% річних та 35974,82 грн. судового збору.

На виконання вказаного вище рішення суду відповідач погасив суму заборгованості в розмірі 1699000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача у АТ Укрексімбанк від 23.04.2015.

У зв'язку з тим, що оплата за поставлені медичні вироби була здійснена відповідачем за бюджетні кошти лише 23.04.2015, тобто після набрання чинності законом, яким запроваджено справляння ПДВ в розмірі 7%, позивач вважає, що відповідачем було спричинено йому збитки у розмірі 7% ставки ПДВ від вартості поставленого товару, що склало 118930,00 грн., у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом.

В ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено обовязок учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою ст. 224 ГК України визначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 226 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла наступних висновків.

Заявляючи позов у даній справі, під збитками, в даному випадку, позивач розуміє суму 118930,00 грн., що складає 7% ставки ПДВ від вартості поставленого товару.

Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В силу положень частини другої названої статті збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного звязку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Тобто, збитки - це обєктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Збитки настають внаслідок неналежного виконання стороною своїх зобов'язань за договором.

Отже, виходячи з викладеного, судова колегія доходить до висновку, що право на відшкодування збитків виникає, по-перше, тільки у разі наявності всіх складових правопорушення, по-друге, тільки у разі реального понесення збитків, або наявністю упущеної вигоди, що повинно підтверджуватись належними доказами.

Як вбачається з позовної заяви, а також пояснень позивача, ним заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача ПДВ не в якості упущеної вигоди, а як додаткових витрат, понесених ним внаслідок зміни законодавства.

Відповідно до ст. 36.1. Податкового кодексу України (далі ПК України), податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Статтею 35.1., 35.2. ПК України, встановлено, що cплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Сплата податків та зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

В статті 38.1. ПК України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення збитків, а саме сплати 118930,00 грн. як податкового зобовязання.

Колегія суддів зазначає, що податкова декларація №8 з ПДВ на квітень 2015 року, складена та зареєстрована позивачем 23.04.2015, відповідно до витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №20301936 станом на 20.05.2015, не є належним доказом понесення збитків.

За даними вищевказаної декларації, ТОВ «Мед-Інвест» має податкових зобовязань на суму 190 358 грн., податкового кредиту на 192 498 грн., до складу податкового кредиту наступного звітного періоду зараховано 2140 грн.

Відповідно до п.200.1 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п.п.200.2., 200.4. ПК України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, судом першої інстанції вірно та обґрунтовано зазначено, що розмір фактичної суми податку на додану вартість, яку зобовязаний сплатити позивач, може бути встановлено тільки в порядку, визначеному ст.ст. 200.1., 200.2., 200.4. ПК України.

Разом з тим, належних доказів на підтвердження дотримання позивачем при визначенні розміру збитків зазначеного порядку, останнім не надано, а розмір податкового зобовязання відповідача позивачем розраховано арифметично, що не відповідає його фактичному розміру, який має враховувати, зокрема, зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, суми бюджетного відшкодування.

Доводи апелянта про те, що належним доказом понесення збитків є декларація, оскільки з неї вбачається зменшення суми податкового кредиту позивача, тобто дебіторської заборгованості держави перед позивачем, відхиляються судом, оскільки зменшення дебіторської заборгованості позивача не являється збитками, адже збитки полягають у відповідних втратах, яких в даному випадку не відбулось.

Отже, підсумовуючи викладене, судова колегія доходить до висновку, що в даному випадку за заявленими позовними вимогами відсутній склад правопорушення, а саме відсутній негативний результат дій чи бездіяльності відповідача, який полягає в наявності понесених збитків, а апелянтом не доведено того, що в нього відбулось обєктивне зменшення будь-яких майнових благ, понесення будь-яких витрат, чи неодержання доходів.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕД-ІНВЕСТ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 02 вересня 2015 року по справі № 915/1342/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 06.11.2015р..

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя В.А. Лисенко