Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "03" листопада 2015 р. Справа № 906/1474/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - дов. б/н від 16.10.2015; ОСОБА_2 - дов. б/н від 24.09.2013

від третьої особи: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

до Приватного підприємства "Укрбіотал-монтаж"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3.

про стягнення 42473,88 грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 42473,88грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладений сторонами договір добровільного страхування №АС/3508584 від 19.11.2013, а також на наявність трудових відносин між відповідачем та третьою особою, яка, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння 03.10.2014 спричинила ДТП, що є страховим випадком за вказаним страховим полісом.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 71). До суду 03.11.2015 надійшло клопотання №945 ТАС/АГ від 02.11.2015 про розгляд справи за відсутності представника позивача, а також додаткові пояснення №958 ТАС/АГ від 02.11.2015 на відзив відповідача, в якому, посилаючись на постанову Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області про закриття кримінального провадження від 18.11.2014, вказує на факт перебування третьої особи під час вчинення ДТП 03.10.2014 у стані алкогольного сп'яніння. У додаткових поясненнях позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представники відповідача в засіданні суду проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 16.20.2015 (а.с. 49-52).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, 29.10.2015 до суду повернулася ухвала суду від 20.10.2015, яка направлялася третій особі, на адресу: 10029, АДРЕСА_1, з відміткою поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до пп.3.9.1 та 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК... За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом... У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, позивач і третя особа у справі були належним чином повідомлені судом про час та місце судового розгляду справи, а тому нез'явлення їх або повноважних представників не перешкоджає вирішенню спору.

У зв'язку з цим, відповідно до ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

19.11.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" (страховик, позивач) та Приватним підприємством "Укрбіотал-монтаж" (страхувальник, відповідач) укладено договір (поліс) №АС/3508584 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність страхувальника перед третіми особами при використанні транспортного засобу Mitsubishi Outlander 2.4, державний номер НОМЕР_1 (забезпечений автомобіль).

03.10.2014 по вулиці Київська (перехрестя вулиці Східна) у м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів MitsubishiOutlander 2.4, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 (третя особа); MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4; MERCEDES-BENZ, 230, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5; DAIMLER-CHRYSLER 903.6 КА, державний номерний знак НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_6.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.01.2015 у справі №296/234/15-п громадянина ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та провадження по адміністративній справі закрито в зв'язку зі сплином строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 10).

Внаслідок зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди автомобілям потерпілих було завдано механічних пошкоджень, що підтверджується довідкою №55700660 від 03.10.2014 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 9).

Як свідчать матеріали справи, а саме: страхові акти позивача №5338Р/07/15 від 19.03.2015, №2058Р/07/15 від 04.02.2015, №2718Р/07/2014 від 24.12.2014, №2709Р/07/2014 від 23.12.2014 та розрахунки суми страхового відшкодування (а.с. 27-33), позивачем виплачено потерпілим у ДТП 03.10.2014 страхове відшкодування на загальну суму 42473,88грн.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку у відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 статті 981 ЦК України визначено, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням т р а н с п о р т н и х з а с о б і в, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (п р а в о в л а с н о с т і, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст.1187 ЦК України необхідно визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об'єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених у законі.

При цьому, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без якогось юридичного оформлення (наприклад, передається управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме в і н б у д е н е с т и в і д п о в і д а л ь н і с т ь з а з а в д а н у ш к о д у.

Як свідчать матеріали справи, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АМС 059629 (а.с. 17-18), власником автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4, державний номер НОМЕР_1, є громадянин ОСОБА_2. Тобто, саме останній є особою, яка на праві власності володіє зазначеним транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створило підвищену небезпеку, зокрема, при вчиненні ДТП 03.10.2014.

Варто зауважити, що згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до в и н н о ї о с о б и у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування", яка кореспондується зі ст.993 ЦК України, також передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, жодних застережень щодо наявності права регресу до будь-якої іншої особи, окрім самої в и н н о ї о с о б и, вказані норми не містять. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Вищого господарського суду України від 03.06.2008 у справі №34/397.

Як суд зазначав вище, винною особою у вчиненні ДТП 03.10.2014, яка, в свою чергу є страховим випадком, є громадянин ОСОБА_3, а фактичним власником транспортного засобу, яким керував останній під час скоєння ДТП, являється громадянин ОСОБА_2.

Крім того, необхідно зауважити, що сам позивач у позовній заяві, посилаючись на ст.ст.1191, 1192 ЦК України , зазначив, що відшкодування шкоди страховій компанії в порядку регресу здійснюється саме в о л о д і л ь ц е м транспортного засобу.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 42473,88грн саме з Приватного підприємства "Укрбіотал-монтаж", яке є лише страхувальником, а не власником забезпеченого автомобіля, є безпідставними.

Суд не бере до уваги доводи позивача щодо наявності трудових відносин між відповідачем і третьою особою ОСОБА_3, з огляду на таке.

Дійсно, згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Слід зауважити, що у позовній заяві зазначено, що позивачу відомо про перебування ОСОБА_3 в трудових відносинах з відповідачем.

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності трудових відносин між відповідачем і третьою особою, і такі в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, відповідачем подано довідку №173 від 15.10.2015 про те, що ОСОБА_3 ніколи не перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством "Укрбіотал-монтаж" (а.с. 63).

Судом також не приймається до уваги обґрунтування позовних вимог постановою Корольовського районного суду м. Житомира, зокрема, в частині посилання в ній на ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, враховуючи наступне.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.01.2015 у справі №296/234/15-п громадянина ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого с т а т т е ю 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, (а не ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як стверджує позивач у позовній заяві), та провадження по адміністративній справі закрито в зв'язку зі сплином строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 10).

Окрім того, не приймаються до уваги доводи позивача стосовно перебування третьої особи під час вчинення ДТП 03.10.2014 у стані алкогольного сп'яніння, зокрема, і посилання на постанову Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області про закриття кримінального провадження від 18.11.2014, з огляду на наступне.

У постанові Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області про закриття кримінального провадження від 18.11.2014 (а.с.11-12) вказано, що згідно токсикологічного дослідження №2488 методом ГХ крові, у крові ОСОБА_3 виявлено етиловий алкоголь у концентрації 2,01%.

При цьому, необхідно зауважити, що дана постанова винесена 18.11.2014, а дорожньо-транспортна пригода, у вчиненні якої винен ОСОБА_3, сталася 03.10.2014.

Крім того, у постанові не зазначено, коли саме було проведено токсикологічне дослідження №2488 методом ГХ крові винної особи.

Натомість, у матеріалах справи знаходиться довідка №55700660 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 9), яка складена безпосередньо після вчинення ДТП 03.10.2014 і в якій, зокрема, вказано, що ОСОБА_3 під час вчинення ДТП був тверезий.

Також, слід зазначити, що статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено перелік умов, за яких страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо останній керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Проте, як суд зазначав вище довідкою №55700660 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 9) встановлено, що ОСОБА_3 під час вчинення ДТП був тверезий.

Окрім того, в обґрунтування позовних вимог при подачі позову позивач взагалі не посилається на ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". При цьому, позивачем до початку розгляду справи по суті не було надано жодних заяв про зміну підстав позовних вимог.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються належними доказами, та спростовуються матеріалами справи, тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.11.15

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати: 1 - у справу, 2 - позивачу (рек. з повід.), 3 - третій особі - (рек. з повід.)