ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

21.10.2015 Справа № 905/2163/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М., при секретарі Романцової О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом

позивача: Дочірнього підприємства «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» ЗАТ лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» м. Слов`янськ, Донецька область

до відповідача 1: Квартирно експлуатаційного відділу м. Луганськ, м. Слов`янськ, Донецька область

до відповідача 2: Військової частини польової пошти В 1740, м. Слов`янськ, Донецька область

про спонукання до укладення додаткової угоди № 3 від 15.06.2015р. до договору позички № 2 від 20.02.2015р.

Представники сторін:
Від позивача: не з`явився

Від відповідача 1: Случайний К.Ю. за довіреністю

Відповідач 2: не з`явився

Позивач, дочірнє підприємство «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганська (відповідач 1) та Військової частини польової пошти В 1740 (відповідач 2) про спонукання до укладення додаткової угоди № 3 від 15.06.2015року до договору позички № 2 від 20.02.2015року.

В обґрунтування позову посилається на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися на час укладання договору позички № 2 від 20.02.2015 року, а саме позивач не міг очікувати, що строк безоплатного користування майном, належним позивачу буде встановлено до 31.12.2015 року, внаслідок чого позивач несе збитки, адже не може поновити здійснення своєї статутної діяльності надання послуг з лікування з тих причин, що 826 ліжко-місць займають військовослужбовці.

Наведене змусило позивача ініціювати внесення змін до договору позички № 2 від 20.02.2015 року у спосіб надіслання на адресу відповідачів проекту угоди № 3 від 15.06.2015 року, за змістом якого відповідачам запропоновано встановити оплатність проживання військовослужбовців у санаторіях позивача, а саме щомісячну плату за користування ліжко-місцями та розповсюдити положення цієї угоди на правовідносини, що виникли між сторонами починаючи з 01.01.2015 року та через відмову відповідачів укласти відповідну угоди, позивач вважає, що суд має спонукати відповідачів до її укладання.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в перебігу розгляду справи представники позивача були присутні у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову.

Представник відповідача 1 був присутній у судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позовну заяву, в якому виклав зміст своїх заперечень проти позову, які зводяться до того, що укладений сторонами договір позички № 2 від 20.02.2015 року передбачає безоплатне користування майном, переданим з метою розміщення військової частини, позивачу компенсуються усі витрати щодо водопостачання, водовідведення, електропостачання, газопостачання та вивезення твердих побутових відходів.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи вищевикладене, справа розглядається відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України без явки представників позивача та відповідача 2 за наявними в ній матеріалами, оскільки неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору.

Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

Перед початком розгляду справи по суті представників позивача та відповідача 1 було ознайомлено з правами та обов`язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 78 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених в процесі розгляду справи, вислухавши представника відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ

20.02.2015 року дочірнім підприємством «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (позивач) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Луганська (відповідач 1) та Військовою частиною польової пошти В 1740 (відповідач 2), було укладено договір позички № 2 (надалі договір).

Відповідно до змісту п.1.1 договору, позивач передав в безоплатне користування будівлю санаторію «Ювілейний», розташовану за адресою: м. Слов`янськ, вул. Павлова, 1 та будівлі санаторію «Донбас», розташовані за адресою: м. Слов`янськ, вул. Костюрина, 2 (Додаток № 1 Договору), (надалі - Майно), а відповідач 2 сплачує комунальні послуги за користування майном. Майно передається в позичку з метою розміщення військової частини п/п В 1740.

Згідно п. 8.1. договору він укладений строком на три місяці, та діє з 01.01.2015 року до 31.03.2015 року.

Відповідно до п. 8.2. договору зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємною згодою сторін, якщо інше не передбачено цим договором.

30.06.2015 року сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору позички № 2 від 20.02.2015 року, в якій сторони продовжили строк користування майном до 31.12.2015 року.

Позивач стверджує, що не має можливості повноцінно поновити санаторно-курортну діяльність санаторіїв «Ювілейний» та «Донбас», що призвело до збитковості підприємства, а саме: в 2014 році збитки склали - 5,6 мільйонів гривень, в першому півріччі 2015 році - 3,9 мільйонів гривень.

Позивач листами від 18.06.2015 року та від 21.07.2015 року звернувся до відповідачів із пропозицією змінити договір у спосіб укладання додаткової угоди № 3 від 15.06.2015 року до Договору позички № 2 від 20.02.2015 року, із додаванням тексту цієї угоди, відповідно до якого запропонував:

1. п. 1.1. договору викласти у наступній редакції:

«п.1.1.Позичкодавець зобов`язується передати Користувачу 1 в позичку будівлю санаторію Ювілейний», загальною кількістю ліжок 460, розташовану за адресою: м. Слов`янськ, вул. Павлова, 1 та будівлі санаторію «Донбас», загальною кількістю ліжок 366, розташовані за адресою: м. Слов`янськ, вул. Костюрина, 2 (Додаток № 1 Договору), (надалі - Майно), а Користувач 2 прийняти майно та сплачувати собівартість проживання військовослужбовців і спожиті комунальні послуги, на умовах визначених у п.п. 1.4., 1.5. договору. Майно передається в позичку з метою розміщення військової частини п/п В 1740.»

2. Доповнити текст договору п. 1.4. та п. 1.5. наступного змісту:

« 1.4 Вартість проживання військовослужбовців ЗСУ в санаторіях Позичкодавця в 2015 році складає 5 097 600,00 гривень, в т.ч. ПДВ 849 600,00 гривень, що визначено в Одатку 2 до договору «Калькуляція собівартості проживання військовослужбовців в санаторіях ДП «СКРЦ «Слов`янський курорт»

1.5 Користувач 2, згідно ст.ст. 46,48,49 БКУ на підставі рахунку Позичкодавця в 3-денний термін з моменту отримання рахунку, сплачує на р/р Позичкодавця собівартість проживання військовослужбовців, що в місяць складає 424 800,00 гривень в т.ч. ПДВ.»

3. п. 8.1. договору викласти у наступній редакції:

«Ця додаткова угода набирає чинності з дня її підписання. Строк дії договору позички відповідно до п.3 ст. 631 ЦКУ розповсюджується до відносин, які виникли між сторонами з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.»

4. п. 9.1. договору викласти у наступній редакції:

9.1. Додатки до Договору є невід`ємною складовою частиною. До Договору додаються: Додаток № 1 Акт приймання-передачі нерухомого майна. Додаток 2 «Калькуляція собівартості проживання військовослужбовців в санаторіях ДП «СКРЦ «Слов`янський курорт».

5. Інші умови договору не передбачені цією додатковою угодою залишаються без змін, та є обов`язковими для виконання обома сторонами.

6. Додаткова угода укладена в 3-х (трьох) примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу по одному примірнику для кожної із сторін.»

Відповідачі запропоновану пропозицію по зміні договору не прийняли, угода сторонами підписана не була.

Посилаючись на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися на час укладання договору позички № 2 від 20.02.2015 року, а саме на те, що позивач не міг очікувати, що строк безоплатного користування майном, належним позивачу буде встановлено до 31.12.2015 року, внаслідок чого позивач несе збитки, адже не може поновити здійснення своєї статутної діяльності надання послуг з лікування з тих причин, що 826 ліжко-місць займають військовослужбовці, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить суд спонукати відповідачів до укладення додаткової угоди № 3 від 15.06.2015року до договору позички № 2 від 20.02.2015року, зі змістом, що викладено вище та встановити рішенням суду, що положення додаткової угоди, відповідно до ч. 5 ст. 188 ГК України діють з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідачів такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За приписами ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Одним із загальних принципів законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.3 та 627 Цивільного України. Свобода договору вимагає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки сторін. Учасники цивільних правовідносин за власним розсудом вступають у договірні відносини, виходячи із певних обставин свого життя або господарювання, і тим самим вибирають ті чи інші засоби реалізації своїх інтересів, якими є суб`єктивні цивільні права та кореспондуючи їм обов`язки.

Відповідно до ст. 827 Цивільного Кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Із тексту договору позички № 2 від 20.02.2015 року із подальшими змінами вбачається, що сторони досягли згоди по всім істотним умовам договору та визначили, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст.20 ГК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, не передбачено такого способу захисту, як зобов`язання особи до укладення договору. Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі № 6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п.1 ч.2 ст.6 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно-правовим актом, що містить відповідний обов`язок, а зобов`язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 Цивільного кодексу України.

Такої ж думки дотримується Пленум Вищого господарського суду України, що відображено у п. 2.18 Постанови № 6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин". Так, вирішення спорів про внесення змін до договору пов`язане із застосуванням положення частини першої статті 626 ЦК України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін, і тому суд не може зобов`язати іншу сторону договору внести зміни до нього. Отже, зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про внесення зміни до договору згідно з рішенням суду, а не про зобов`язання відповідача внести такі зміни до договору.

Наведене зумовлює висновки суду про відмову в позові, адже обраний позивачем спосіб захисту права, не відповідає змісту порушеного права та не може бути застосований у розглядуваних правовідносинах.

Крім того, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 652 Цивільного кодексу України встановлено що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

При цьому, вимагаючи зміни договору на підставі приписів ст.652 Цивільного кодексу України, саме позивач, з урахуванням положень ст.33 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку доказування, повинен довести наявність одночасно чотирьох умов, встановлених зазначеною статтею.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги про спонукання до укладання додаткової угоди до договору позички посилається на те, що якби він мав інформацію про наміри військових продовжити термін перебування в санаторіях до кінця року то відмовився б укласти договір на умовах безкоштовного користування.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що укладаючи додаткову угоду № 2 від 30.06.2015 року, якою продовжено строк договору позички № 2 від 20.02.2015 року позивач був обізнаний з приводу встановлення строку дії договору до 31.12.2015 року та той факт, що він не міг передбачати продовження строку дії договору визначеного в первісній редакції договору від 20.02.2015 року спростовуються його наступними діями в частині погодження строку його дії до кінця строку.

Тобто позивач, як станом на час укладання договору позички 20.02.2015 року так і станом на час внесення до цього договору змін в частині строку його дії 30.06.2015 року мав передбачити, що існування таких обставин необхідність безоплатного користування належним йому майном, може зберегтися і до кінця 2015 року, отже жодні обставини, що існували станом на час укладання договору позички не змінилися настільки, щоб їх можна було б кваліфікувати як істотні зміни, у розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, що також зумовлює висновки суду про відмову в позові.

Звертає на себе увагу та обставина, що запропоновані позивачем зміни до договору позички в редакції додаткової угоди № 3 від 15.06.2015 року є неприйнятними для відповідачів, а, відповідно, і такими, що не можуть бути запроваджені рішенням суду, як обов`язкові, адже вони не відповідають вимогам законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Саме такі положення містяться в п. 8.1. договору в редакції додаткової угоди № 3 від 15.06.2015 року.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З огляду на викладене встановлення оплатності договору позички, визначення його ціни для правовідносин, що існували до часу ініціації відповідних змін до договору суперечить наведеним приписам законодавства, адже за загальним правилом, договір позички це саме договір про безоплатне користування майном та, в будь-якому випадку, є недопустимим встановлення певної ціни користування за час, що минув до моменту встановлення такого обов`язку чи то у спосіб погодження сторонами чи то у судовому порядку.

Отже окрім обрання невірного способу захисту порушеного права, судом не встановлено і факту істотної зміни обставин, якими сторони керувалися станом на час укладання договору позички та інших обставин, які б підтверджували одночасну наявність чотирьох умов для внесення змін до договору, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, а умови, що визначені в додатковій угоді № 3 від 15.06.2015 року не є обов`язковими для відповідачів та прийнятними для примусового їх запровадження судом через їх невідповідність вимогам законодавства, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову дочірнього підприємства «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» ЗАТ лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Квартирно експлуатаційного відділу м. Луганськ та Військової частини польової пошти В 1740 - відмовити.

У судовому засіданні 21.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 23.10.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник