ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 року Справа № 904/4411/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач)

суддів: Виноградник О.М., Лисенко О.М.

секретар судового засідання: Ситникова М.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Михалевич М.А., довіреність б/н від 03.06.15, представник,

представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства "ГАЙВОРОНСЬКОГО А.І", с. Спаське, Новомосковський район, Дніпропетровської області

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року у справі № 904/4411/15

за позовом Фермерського господарства "ГАЙВОРОНСЬКОГО А.І", с. Спаське, Новомосковський район, Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договір фінансового лізингу в частині,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року (суддя Юзіков С.Г.) в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.2.4 договору фінансового лізингу, укладений між Фермерського господарства "ГАЙВОРОНСЬКОГО А.І" до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано відповідністю спірного договору ст.ст.11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.806, 807, 1048 Цивільного кодексу України, при укладенні договору сторони діяли вільно, ними додержані вимоги чинного законодавства, узгоджені всі умови договору, що свідчить про відсутність порушень чинного законодавства, зокрема ст.203 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач його оскаржує на предмет невідповідності нормам матеріального права, неповним з'ясуванням судом обставин справи.

Апелянт посилається на те, що договір не відповідає ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки серед визначеного законом переліку складових лізингових платежів відсутній такий вид, як винагорода за користування майном.

Позивач вважає, що пункт 2.4 договору суперечить вимогам розумності та справедливості, тому що лізингоодержувач крім суми лізингових платежів 1 506 014, 51 грн., ще повинен додатково сплатити 3 494 794, 88 грн. станом на 31 березня 2015 року та, у подальшому на кінець дії договору -на 16 вересня 2016 року повинен сплатити 6 989 589, 76 грн.

Апелянт просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року, визнати недійсним пункт 2.4 договору фінансового лізингу від 17 жовтня 2013 року №DNH2LNI04326.

В судових засіданнях 22 вересня 2015 року, 13 жовтня 2015 року представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, оскільки вважає рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року законним, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

22 вересня 2015 року розгляд справи відкладався до 13 жовтня 2015 року, в судовому засіданні 13 жовтня оголошено перерву до 05 листопада 2015 року.

05 листопада 2015 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, через неможливість представника бути пристунім в судовому засіданні у зв'язку з участю в судових засіданнях господарського суду Дніпропетровської області.

Вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки відповідач не позбавлений права уповноважити здійснювати представництво інтересів Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" іншу особу ніж представника за довіреністю Чумака С.А. Крім того в судовому засіданні 13 жовтня 2015 року було заслуховано пояснення представників обох сторін, досліджено матеріали справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 17 жовтня 2013 року сторонами укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI04326 (далі Договір), за п.1.1, 1.2 якого Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі -Банк) зобов'язався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НОВОФАРМ" (далі -продавець), а потім передати Лізингоодержувачеві, а Лізингоодержувач прийняти від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі лізингу) майно відповідно до Специфікації (додатку №1 до договору). Вартість майна становить: 1 689 026,92 грн., ПДВ 337 805,39 грн., а всього до оплати 2 026 832,31 грн.

Відповідно до п.2.1 Договору, загальна сума цього Договору становить 2 026 832,31 грн. і складається з:

- суми авансового платежу 520 817,80 грн., згідно з п.1.4.;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1 506 014,51 грн., згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.2.2 договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку №2, що є невід'ємною частною даного договору фінансового лізингу.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5 цього договору згідно графіку внесення лізингових платежів, також винагороду за користування майном у розмірі згідно з формулою, наведеною у п.2.4 договору.

Позивач вважає, що передбачена п.2.4 договору винагорода за користування майном не відповідає вимогам ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки до визначеного законом переліку складових лізингових платежів такий вид винагороди не входить.

Також позивач вважає, що наведена в п.2.4 договору формула штучно збільшує станом на 31 березня 2015 року на 200% та станом на 16 вересня 2016 року на 400% його зобов'язання перед відповідачем поряд з лізинговими платежами, що сплачуються лізингоодержувачем на підставі ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", в зв'язку з чим, вважає позивач, п.2.4 договору суперечить принципу розумності та справедливості, встановленому ст.627 Цивільного кодексу України.

Відносини, що виникли між сторонами регламентуються положеннями Господарського кодексу України, Законом України "Про фінансовий лізинг" та Цивільним кодексом України.

Частиною першою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно п.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України, ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ст.ст.806, 807 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини першої статті ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно з частиною другою цієї статті лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

При цьому стаття 16 вказаного Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджуються із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2010 року зі справи №14/80-09-2056.

У пункті 2.4 договору лізингу сторони договору визначили певну формулу, за якою лізингодавець здійснюватиме розрахунок винагороди за користування майном, розмір винагороди в даному випадку залежить від курсу долара США до української національної грошової одиниці -гривні та сум, які вже були оплачені.

Частина 4 статті 632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами.

У договорі фінансового лізингу сторони визначили суму винагороди за користування майном в гривнях залежно від зміни курсу гривні до долару США.

Отже, сторони узгодили порядок розрахунку винагороди за цією формулою, у зв'язку з чим апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду що п.2.4 договору не суперечить ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст.632 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання п.2.4 договору недійсним.

З огляду на викладене доводи апелянта не спростовують законних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року відповідає діючому законодавству, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року у справі № 904/4411/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "ГАЙВОРОНСЬКОГО А.І", с. Спаське, Новомосковський район, Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Джихур

Суддя О.М.Виноградник

Суддя О.М. Лисенко

(Дата підписання постанови в повному обсязі 10.11.15 р.)