КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. Справа№ 910/7535/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

За участю представників сторін:

Від позивача: Крашеніннікова М.І. - представник за довіреністю;

Від відповідача: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування",

на рішення Господарського суду м. Києва від 29.07.2015 року

у справі № 910/7535/15-г (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМАВТО"

про визнання оспорюваного правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМАВТО" про визнання оспорюваного правочину недійсним, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір добровільного страхування майна МО №1400478 від 26.03.2014 року укладено стосовно майна, що не може бути предметом даного виду договору, а саме стосовно транспортних засобів, що знаходяться на території торгового приміщення відповідача, по відношенню до яких позивач вважає, що мали бути укладені договори добровільного страхування наземного транспорту.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.07.2015 року у справі № 910/7535/15-г у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрімавто" (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "ПРОСТО- страхування" (страховик) укладено договір добровільного страхування майна МО №1400478, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням майном, зазначеним в Договорі, а саме товарно- матеріальні цінності відповідно до Додатку № 2 "Перелік майна".

Відповідно до Додатку №2 до Договору було застраховано 24 автомобілі, а саме: 5 автомобілів марки JAC, 3 автомобіля марки BYD, 8 автомобілів марки LADA, 8 автомобілів марки Богдан.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За приписами ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

На виконання умов Договору, відповідачем було здійснено оплату за договором страхування в розмірі 4 750,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку за 27.03.2014 року (а.с. 62).

Матеріали справи свідчить про те, що 05.11.2014 року з території автосалону ТОВ "Дрімавто" за адресою: м. Луганськ, вул. Нечуй-Левицького, 35-а було викрадено десять застрахованих автомобілів, на підставі чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Дрімавто" звернулося до Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" з вимогою про виплату страхового відшкодування.

Однак, 11.02.2015 року відповідач отримав від позивача Лист про відмову у проведенні страхового відшкодування по справі № 103905 (вих. №04-828 від 05.02.2015 року), оскільки Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" не має підстав для визнання факту події, визнання події страховою та відмовляє у проведенні виплати страхового відшкодування.

Окрім того, Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" звернулося до суду з даним позовом про визнання укладеного між сторонами договору добровільного страхування майна МО №1400478 від 26.03.2014 року недійсним.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування серед інших обов'язкових умов повинен містити зазначення предмета договору страхування.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, і користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Як зазначено вище, предметом цього договору є страхування майнових інтересів страхувальника, пов'язаних з володінням, користуванням та/або розпорядженням майном, зазначеним у договорі.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Як зазначено вище, підставою для визнання правочину недійсним позивач вважає те, що договір добровільного страхування майна МО №1400478 від 26.03.2014 року укладено стосовно майна, що не може бути предметом даного виду договору, а саме стосовно транспортних засобів, що знаходяться на території торгового приміщення відповідача, по відношенню до яких позивач вважає, що мали бути укладені договори добровільного страхування наземного транспорту.

Проте, пунктами 1.1., 1.1.3 Договору передбачено, що предметом укладеного сторонами договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням майном, зазначеним в Договорі, а саме товарно-матеріальні цінності відповідно до Додатку № 2 "Перелік майна".

Відповідно до п. 2.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрімавто" основними видами діяльності та предметом діяльності товариства є:

45.11 - торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами;

45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів;

45.32 - роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних і засобів;

45.31 - оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів;

46.90 - неспеціалізована оптова торгівля;

47.78 - роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах;

Положеннями (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року № 246, передбачено, що запаси - активи, які: утримуються для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством.

Згідно з п. 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", для цілей бухгалтерського обліку запаси включають: товари у вигляді матеріальних цінностей, що придбані (отримані) та утримуються підприємством з метою подальшого продажу.

Отже, укладаючи Договір страхування, сторони під товарно-матеріальними цінностями розуміли товари (транспортні засоби), що придбані (отримані) та утримуються автомобільним салоном (ТОВ "Дрімавто") з метою подальшого продажу.

Таким чином, застраховане Договором добровільного страхування майна МО №1400478 від 26.03.2014 року майно є товарами в обороті для автомобільного салону.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що додаток №2 "Перелік майна" не містить конкретний перелік майна, оскільки не зазначено ідентифікаційних номерів та інших розпізнавальних ознак транспортних засобів, як на підставу для визнання договору недійсним, оскільки за своєю сутністю майно, яке прийняте на страхування позивачем згідно Договору страхування є товарами в обороті, і враховуючи постійний оборот цих товарів у визначеному договором місці страхування конкретний перелік майна, який би відображав їх реальну наявність у визначеному договором місці страхування на кожний день дії Договору страхування не визначається.

Як передбачено п. 5.1 Договору, адреса місцезнаходження майна (місце страхування) - м. Луганськ, вул. Нечуй-Левицького, 35а.

Тоді як, Додатком №2 "Перелік майна" чітко визначений предмет договору страхування із зазначенням його вартості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже, дослідивши спірний договір, судова колегія приходить до висновку про те, що сторони при його укладенні досягли всіх істотних умов, в тому числі щодо предмета договору.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів на момент їх вчинення недійсними та настання відповідних наслідків (відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору).

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а, відтак, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.07.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 29.07.2015 року у справі № 910/7535/15-г - без змін.

3. Матеріали справи № 910/7535/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська