ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"09" листопада 2015 р. Справа № 918/389/14

Суддя Павленко Є.В., розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі Товариство) про розстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі Компанія) до Товариства про стягнення заборгованості в сумі 10 585 900 грн. 92 коп.,

за участі представників:

Компанії: ОСОБА_1 за дов. від 14 січня 2015 року № 14-10,

Товариства: ОСОБА_2 за дов. від 19 березня 2015 року № 03-05/950/772,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Компанія звернулася до господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Товариства заборгованості за договором від 30 вересня 2011 року № 14/2481/11 у розмірі 10 585 900 грн. 92 коп., з яких: 9 102 723 грн. 87 коп. основний борг, 391 791 грн. 19 коп. пеня, 637 109 грн. 67 коп. штраф, 118 453 грн. 75 коп. інфляційні втрати, 335 741 грн. 44 коп. 3 проценти річних.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 2 квітня 2014 року (суддя Корсун В.Я.) порушено провадження у справі № 918/389/14 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у даній справі, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2014 року, позов Компанії задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь позивача 9 102 723 грн. 87 коп. основного боргу, 333 369 грн. 73 коп. трьох процентів річних, 118 335 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 274 253 грн. 84 коп. пені, а також 67 964 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 9 жовтня 2014 року у даній справі вищезазначені рішення судів нижчих інстанцій в частині відмови у стягненні 117 537 грн. 35 коп. пені скасовано та прийнято у цій частині нове рішення про задоволення наведених позовних вимог. У решті рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2014 року було залишено без змін.

На примусове виконання вищезазначених рішень місцевого господарського суду та Вищого господарського суду України 3 вересня 2014 року та 21 жовтня 2014 року господарським судом Рівненської області було видано відповідні накази.

У жовтні 2015 року через канцелярію суду надійшла заява Товариства від 20 жовтня 2015 року № 03-05/3372/2564, в якій останнє просило розстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року та затвердити графік його виконання з листопада 2015 року по жовтень 2016 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 30 жовтня 2015 року вищезазначену заяву прийнято до розгляду та призначено до слухання у судовому засіданні на 9 листопада 2015 року.

У судовому засіданні 9 листопада 2015 року представник Товариства просив задовольнити вказану заяву, розстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року та затвердити графік його виконання з листопада 2015 року по жовтень 2016 року.

Представник Компанії у даному судовому засіданні проти задоволення наведеної заяви заперечив у зв'язку з її необґрунтованістю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників стягувача і боржника, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява Товариства про відстрочку виконання судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність відмови у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, пункту 1 частини 3 статті 129 Конституції України, суд здійснює надані йому повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до приписів статті 121 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

За змістом статті 121 ГПК України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження".

Наведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Відтак, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Такої ж правової позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України у пункті 7.2 його постанови від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Отже, саме на заявника в контексті приписів статей 4-3, 33 ГПК України покладається обов'язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

У своїй заяві Товариство вказало на свій тяжкий фінансовий стан, спричинений відсутністю державного фінансування на покриття різниці в тарифах, а також посилалося на те, що накладення арешту на його рахунки призведе до блокування роботи підприємства, посилення соціальної напруги та зриву опалювального сезону 2015-2016 років у місті Рівному. В обґрунтування необхідності розстрочення рішення суду боржник також зазначив, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" більша частина коштів, які надходять на відкритий Товариством рахунок зі спеціальним режимом використання від споживачів теплової енергії автоматично списується уповноважений банком на розрахунковий рахунок Компанії за виключенням частини виручки, яка підлягає перерахуванню на поточний рахунок підприємства теплоенергетики для оплати спожитої електричної енергії та забезпечення підприємством вимог статей 15 і 24 Закону України "Про оплату праці", податкових зобовязань в частині платежів до Державного бюджету України у поточному році.

Крім того, боржник у своїй заяві зазначив, що 5 червня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", яким, зокрема, передбачена можливість реструктуризації заборгованості теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий у період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашеної на день набрання чинності вищезазначеним законом, за умови погашення у трьохмісячний строк з дня набрання чинності даним законом заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року. У той же час всі штрафні та фінансові санкції за умовами наведеного нормативно-правового акта підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови погашення у встановлений строк заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року.

Також у своїй заяві Товариство посилалося на те, що воно фактично не споживало природний газ, поставлений у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році, а заборгованість за цей газ була передана заявнику комунальним підприємством "Теплотранссервіс" на підставі договору про переведення боргу від 24 вересня 2013 року № 13/4015, яке було правопопередником Товариства.

Разом з тим заявник вказував на те, що виконання рішення суду від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 та накладення арешту на його рахунки призведе до виникнення стійкої неплатоспроможності Товариства та буде нести реальну загрозу його банкрутства. У той же час заявником здійснюються всі можливі заходи для погашення наявної у нього заборгованості перед Компанією.

Крім того, Товариство посилалося на те, що 3 вересня 2015 року на виконання частини 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" відповідачем було здійснено повне погашення суми основного боргу перед Компанією за природний газ, спожитий у період до 1 січня 2013 року, що свідчить про отримання заявником у передбаченому вищезазначеним законом порядку права на реструктуризацію заборгованості за природний газ, спожитий протягом 2014 року, а також списання пені, штрафних та фінансових санкцій, які підлягають стягненню за рішенням суду.

В обґрунтування наведених обставин, що ускладнюють виконання вказаного судового рішення, заявником було надано копію довідки від 6 жовтня 2015 року № 03-05/3204/2438 про заборгованість перед Товариством за спожиту теплову енергію (населення, юридичні особи) в сумі 50 591,1 тис. грн.; довідку про структуру кредиторської заборгованості Товариства перед позивачем від 6 жовтня 2015 року № 03-05/3208/2442, копію протоколу засідання територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу від 29 липня 2015 року № 23/15, копію протоколу засідання обласної комісії з узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах від 22 жовтня 2015 року № 43/15, копії довідок банківських установ про залишок коштів боржника на банківських рахунках, копію звіту про фінансові результати Товариства за 1 півріччя 2015 року, а також копію звіту про фінансові результати Товариства за 9 місяців 2015 року.

Як вже було зазначено вище, норма статті 121 ГПК України передбачає, що задоволення заяви про розстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Проте наведені заявником підстави для відстрочення виконання судового рішення (тяжке фінансове становище, виникнення спірної заборгованості не з вини відповідача, систематичне порушення грошових зобовязань споживачами контрагентами Товариства) не є тими виключними обставинами, які давали б можливість для розстрочення виконання судового рішення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось обєктивних, незалежних від нього обставин.

Посилання заявника на встановлену Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" можливість реструктуризації заборгованості теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий у період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року, не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, даним законом унормовано, що заборгованість теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий у період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року, не погашена на день набрання чинності цим законом, може бути реструктуризована за умови погашення у трьохмісячний строк з дня набрання чинності даним законом заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року.

У судовому засіданні 9 листопада 2015 року представник Товариства повідомив, що сума основного боргу заявника, як правонаступника всіх прав та обов'язків комунальним підприємством "Теплотранссервіс", за поставлений у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році природний газ, яка була встановлена рішенням господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14, на час розгляду даної заяви боржником не погашена. У той же час представник відповідача у судовому засіданні 9 листопада 2015 року вказав, що дана заборгованість не є боргом за спожитий заявником природний газ, оскільки була передана Товариству комунальним підприємством "Теплотранссервіс" у порядку правонастурництва.

Слід також зазначити, що Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" 1 жовтня 2015 року втратив чинність на підставі Закону України "Про ринок природного газу".

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що посилання заявника на даний Закон як на підставу для надання розстрочки виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 є необґрунтованим.

Твердження заявника про те, що виконання рішення суду від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 та накладення арешту на його рахунки призведе до виникнення стійкої неплатоспроможності Товариства та буде нести реальну загрозу його банкрутства, також не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

У своїй заяві про розстрочку рішення суду Товариство вказувало, що у заявника наявна безспірна заборгованість перед Компанією у розмірі 22 755 341 грн. 03 коп. Даний факт був підтверджений і представником відповідача у судовому засіданні 9 листопада 2015 року, про що у протокол даного судового засідання були внесені відповідні відомості (т. 2, а.с. 69). У той же час судом встановлено, що надання Товариству розстрочки виконання рішення суду від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 не призведе до ліквідації стійкої неплатоспроможності Товариства у розумінні частини 3 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", необхідної та достатньої для порушення провадження у справі про банкрутство заявника.

Крім того, Товариство зазначило, що останнім здійснюються всі можливі заходи для погашення наявної у нього заборгованості перед Компанією. Проте у своїй заяві про розстрочку виконання рішення суду самим Товариством було зазначено про відсутність у нього грошових коштів на сплату судового збору за подання відповідних позовних заяв про стягнення зі споживачів сум заборгованості за спожитий ними природний газ. Також, у порушення вимог статей 33, 34 ГПК України заявником не було надано суду жодних доказів на підтвердження наведених обставин.

У своїй заяві Товариство вказувало на те, що примусове виконання рішення суду від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 призведе до зриву опалювального сезону 2015-2016 років у місті Рівному. Однак у судовому засіданні 9 листопада 2015 року представник заявника повідомив про відсутність зривів опалювального сезону 2015-2016 років у місті Рівному та про його початок у передбачений чинним законодавством строк. Докази, які свідчать про можливість настання у майбутньому перебоїв у теплопостачанні міста Рівного протягом опалювального сезону 2015-2016 років, у матеріалах даної справи відсутні. Відтак, вищенаведені твердження Товариства також не беруться судом до уваги.

Разом з тим Товариством не було доведено суду належними і допустимими доказами можливості реального виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року № 918/389/14 у разі надання судом розстрочки такого виконання (шляхом сплати Товариством по 835 854 грн. 15 коп. рівними частинами з листопада 2015 року по жовтень 2016 року). Так, відповідач у своїй заяві повідомив про накладення арешту на всі його банківські рахунки та зазначив про те, що на вказаних рахунках наявна сума грошових коштів у загальному розмірі 188 342 грн. 20 коп. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що дана обставина виключає можливість здійснення заявником вчасних та повних розрахунків з Компанією згідно запропонованого Товариством графіку розстрочки виконання судового рішення.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. За приписами статті 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом і Законом України "Про виконавче провадження".

Потрібно також враховувати, що за змістом частини 1 статті 229 Господарського кодексу України (далі ГК України) та частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за невиконання грошового зобов'язання боржник несе відповідальність, якщо таке виконання стало неможливим внаслідок його винних дій чи бездіяльності, а не внаслідок дії непереборної сили, випадку тощо. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання. Тобто боржник може бути звільнений від відповідальності за невиконання своїх договірних зобовязань лише в силу обєктивних факторів.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України не вважається винятковим випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язань, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу приписів статті 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Таким чином, наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14, і не є винятковими в розумінні статті 121 ГПК України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання даного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан Товариства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 2/97.

Крім того, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд зобов'язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача.

Разом з тим, стягувач також є суб'єктом господарювання, відноситься до державного сектору економіки, здійснює підприємницьку діяльність та зобов'язаний оплачувати роботу своїх працівників. З матеріалів справи вбачається, що даний субєкт також перебуває у скрутному матеріальному становищі, про що Компанією були надані відповідні докази, зокрема, звіт про її фінансові результати та баланс позивача за попередні періоди (т. 2, а.с. 66-67).

Приписами частини 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки Товариство не довело належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон повязує можливість розстрочення виконання прийнятого у даній справі судового рішення, у задоволенні його заяви слід відмовити.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року у справі № 918/389/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення заборгованості в сумі 10 585 900 грн. 92 коп.

Суддя Є.В. Павленко