ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2015 р. Справа № 922/3780/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гончар Т. В. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №08-11/670/2-15 р. від 13.02.2015 року.

відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№4552 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 25 серпня 2015 року по справі №922/3780/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМРБ1", м. Харків

про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) в сумі 89570,05 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.08.2015 по справі №922/3780/15 (суддя Суярко Т.Д.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2015 по справі №922/3780/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМРБ1" відзиву на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання не направило, про причини неявки суд не сповістило, про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст. 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що відповідач свого представника у судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, Товариством з обмеженою відповідальністю АМРБ1 (відповідач у справі) було проведено реконструкцію квартири № 114 в житловому будинку по вулиці Проскури Академіка, буд. № 1 в місті Харкові під торгівельні приміщення код 1230.9; ІІІ категорія складності (Декларація про готовність обєкта до експлуатації від 13.12.2014 року № ХК 29 (арк.с.14-15, том 1).

Відповідно до даних деклараціїАДРЕСА_1 в житловому будинку по вулиці Проскури Академіка, буд. № 1 в місті Харкові прийнято в експлуатацію 13.12.2014 року. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 76,2 тис. гривень, у тому числі витрати на будівельно-монтажні роботи 76,2 тис. грн.

Як вбачається наданих доказів, позивач 16.02.2015 року листом за № 111/0/124-15 звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова № 27-15/1. Проте, відповідач вказаний лист залишив без відповіді.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач стверджує, що пайовий внесок, який не перераховано до місцевого бюджету міста Харкова внаслідок бездіяльності відповідача, яка полягає в не укладенні договору пайової участі, в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України є збитками, які мають відшкодовуватись Товариством з обмеженою відповідальністю "АМРБ1". На підставі чого просить суд стягнути з відповідача збитки у розмірі 89570,05 грн.

Суд першої інстанції з огляду на той факт, що матеріали справи не містять належних доказів вжиття позивачем заходів одержання доходів у вигляді розміру пайової участі, а також відсутність складу правопорушення було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В статті 11 Цивільного Кодексу України закріплені законодавчі підстави виникнення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини 3 зазначеної статті, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Такою нормою цивільного законодавства, якою закріплені юридичні факти-події, що породжує права та обов'язки, зокрема, є стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, частиною 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Частиною 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником, до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (частина 9 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року № 804 затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова (з урахуванням змін згідно рішення Харківської міської ради від 22.05.2013 року №319), який містить порядок залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску.

Залучення замовників до пайової участі здійснюється шляхом укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради (пункт 1.4 Порядку).

За умовами пункту 2.8 Порядку договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова укладається не пізніше пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.

Листом №23-11/6294/6-11 від 22.07.2011 року "Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів" Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надало роз'яснення, відповідно до яких нормами абзацу 1 частини 9 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" роз'яснено, що договір по пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту має укладатися до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Отже, вищевикладеними правовими нормами встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту повинен укладатись із замовником будівництва до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Договір є підставою для сплати замовниками будівництва коштів пайової участі у розвитку інфраструктури на території м. Харкова.

Проте, до 13.12.2014 року (дата прийняття об'єкта в експлуатацію) позивачем не було укладено з відповідачем відповідного договору про пайову участь.

Оскільки норми частини 9 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", носять імперативний характер, колегія суддів зазначає, що після введення об'єкта будівництва в експлуатацію укладення договору є неможливим.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що положеннями чинного законодавства України та Порядку, передбачено, що замовник будівництва зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Харкова, за умови наявності у останнього наміру щодо забудови земельної ділянки.

В той же час, відповідач не є забудовником земельної ділянки, і не підпадає під дію Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки, згідно з наявними документами, останній лише здійснив реконструкцію нежитлових приміщень, а за приписами частинами 2 статті 40 Закону передбачає, що участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має приймати замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник будівництва є фізична або юридична особа, що має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому порядку відповідну заяву.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", під забудовою територій слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, будівництво об'єктів, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 затверджено Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються. Пунктом 25 Переліку визначено, що, під час реконструкції житлових та нежитлових приміщень, без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових будівлях підприємств та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення, містобудівні умови та обмеження не надаються.

З системного аналізу зазначених норм права, судова колегія приходить до висновку, що реконструкція внутрішніх приміщень, які є складовою частиною об'єкта, без зміни зовнішньої конфігурації об'єкта по зовнішнім контурам фундаменту - не може вважатись забудовою земельної ділянки.

До того ж, частиною 4 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", визначено, що реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт об'єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, може бути проведено за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем була здійснена лише реконструкція квартири №114 в житловому будинку по вул. Проскури Академіка, 1 в м. Харкові під торгівельне приміщення, що підтверджується декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області від 13.12.2014 року за № ХК 29. Жодної реконструкції, яка б зачіпала інфраструктуру території, відповідачем не здійснювалось.

Отже, враховуючи те, що відповідачем було здійснено лише реконструкцію об'єкту в його внутрішніх розмірах, без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту, що у свою чергу виключає наміри забудови земельної ділянки, у нього відсутній обов'язок, передбачений статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахуванні коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги, позивач зазначав, що не укладання відповідачем відповідного договору пайової участі до прийняття об'єкту містобудування до експлуатації та несплата коштів пайового внеску до місцевого бюджету порушують права та інтереси територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, та спричинили Харківській міській раді збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу).

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Нормами статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, у разі порушення ним господарського зобов'язання або встановлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина 4статті 623 Цивільного кодексу України).

Так, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі №3-72гс12).

Із матеріалів справи вбачається, що договір пайової участі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію між сторонами не укладався, на даний час такий договір також не укладено, позивач не звертався до суду з позовом про спонукання відповідача укласти відповідний договір, отже, у встановленому законом порядку не встановлені розмір та строк сплати пайової участі. Тобто зобов'язання не виникло, що свідчить про відсутність факту порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати 89570,05 грн.

За таких обставин, посилання позивача в обґрунтуванні апеляційної скарги на протиправну поведінку відповідача, яка полягає у не зверненні до позивача та не укладенні з останнім договору про пайову участь до введення об'єкта будівництва до експлуатації, як підставу задоволення позовних вимог, є неправомірним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року у справі №3-64гс11.

Однією зі складових місцевого бюджету є бюджет розвитку, надходження якого, згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 71 Бюджетного кодексу України, включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В той же час, відповідно до частини 2 статті 76 Бюджетного кодексу України, рішенням про місцевий бюджет визначаються, зокрема:

- загальна сума доходів видатків та кредитування місцевого бюджету (з розподілом на загальний та спеціальний фонди);

- доходи місцевого бюджету за бюджетною класифікацією (у додатку до рішення).

Таким чином, вихідним при визначенні неодержаного доходу (втраченої вигоди) міського бюджету міста Харкова є планування таких доходів і відповідне їх відображення в рішеннях про місцевий бюджет.

У той же час, позивач не надав належного розрахунку, яким планувалось отримання Харківською міською радою таких надходжень, у тому числі від відповідача грошових коштів, у розмірі в сумі 89570,05 грн. для створення і розвитку інфраструктури міста.

Відтак, позивачем не було надано доказів того, що одержання доходів безпосередньо від Товариства з обмеженою відповідальністю "АМРБ1" та у визначеному позивачем розмірі було заплановане в бюджеті міста Харкова на відповідний рік, що він міг і повинен був отримати визначені доходи від відповідача в розмірі 89570,05 грн., і тільки дії (бездіяльність) відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати вказаний прибуток.

Окрім того, ані статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", на порушення відповідачем якої посилається позивач, ані іншими нормами чинного законодавства не передбачено підстав застосування та розміру відповідальності у вигляді стягнення з відповідача збитків за невиконання приписів статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Стосовно посилань позивача в апеляційній скарзі на постанову Вищого господарського суду України від 20.01.2015 року у справі №909/605/14, в якій зазначено, що міська рада не позбавлена права звернутися до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої ухиленням відповідача від укладення договору, передбаченого частина 9 статі 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", колегія суддів зазначає, що, як вбачається з даної постанови, її прийнято у справі зі спору між іншими сторонами (фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ТОВ НВЦ "Новатор"), а тому встановлені у вказаній справі обставини не мають преюдиційного значення в розумінні частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України для розгляду даної справи №922/3780/15.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку всебічно, повно і об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статті 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2015 року по справі №922/3780/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2015 року по справі №922/3780/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Тарасова І. В.