ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015р. Справа № 914/3302/15

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства „Технопром, м. Харків

до відповідача: Державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів

про: стягнення 1409804,81 грн.

Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник;

від відповідача: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Технопром, м. Харків, надалі позивач, звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів, надалі відповідач, про стягнення коштів в сумі 1409804,81 грн., в тому числі 1229136,00 грн. основний борг, 150994,23 грн. пеня, 22026,20 грн. інфляційних втрат та 7648,38 грн. три проценти річних.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.09.2015 р. порушено провадження у справі, призначено справу до розгляду на 06.10.2015 р.

06.10.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав довідку Управління Державної казначейської служби України у Личаківському районі міста Львова Львівської області про зарахування судового збору в дохід Державного бюджету.

06.10.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Бортник О.Ю. автоматизованою системою документообігу суду матеріали справи передано для подальшого розгляду судді Артимовичу В.М.

В судове засідання 03.11.2015 р. зявився представник позивача, надав пояснення по суті справи, просив задоволити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання 03.11.2015 р. не зявився.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

06.02.2012 р. сторонами укладено договір поставки за № 5, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого постачальник (позивач) зобовязується систематично постачати та передавати у власність покупця запчастини для використання його у господарській діяльності, а покупець зобовязується приймати цей товар та оплачувати його загальну вартість на умовах цього договору. Номенклатура, назва, асортимент, загальна кількість товару, розмір партій, ціна за одиницю, сумарна вартість партії, передбачаються в Специфікаціях або рахунках-фактурах, що є невідємними частинами цього договору.

Згідно п. п. 11.1, 11.4 договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2012 р. За згодою сторін договір може бути пролонгований на наступний термін шляхом підписання додаткових угод. 25.12.2012 р., 28.12.2013 р., 30.12.2054 р. укладено додаткові угоди №№ 1, 2, 3. Відповідно до додаткової угоди за № 3 від 30.12.2014 р. сторони домовились, що договір діє до 31.12.2015 р., а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань по договору.

Пункт 2.3 договору зазначає, що Специфікації складаються і погоджуються сторонами спільно і є невідємними частинами цього договору.

Вартість кожної партії товару, що поставляється за цим договором, визначається сторонами у Специфікаціях. Покупець протягом пяти банківських днів з моменту виставлення постачальником рахунку-фактури здійснює попередню оплату в розмірі 30 % вартості продукції, зазначеної у відповідному рахунку-фактурі. Покупець зобовязаний проводити остаточний розрахунок протягом 15 календарних днів з моменту отримання товару. (п. п. 6.1, 6.4, 6.5)

Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали Специфікації до договору №№6-12 від 01.06.2015 р., №№13-23 від 08.06.2015 р., №№ 24-30 від 11.06.2015 р., згідно яких сторони домовились, що покупець зобовязаний оплатити товар в розмірі 100% його вартості протягом 15 календарних днів з моменту отримання товару. Відповідно до видаткових накладних №№РН-484, РН-485, РН-486, РН-487, РН_488 від 03.06.2015 р., №№ РН-491, РН-492, РН-493, РН-493, РН-495, РН-496, РН-497, РН-498, РН-499, РН-450, РН-501, РН-502, РН-503 від 09.06.2015 р., №№ РН-508, РН-509, РН-510, РН-511, РН-512, РН-513, РН-514 від 12.06.2015 р. та згаданих Специфікацій відповідачу поставлено товар на загальну суму 1266576,00 грн. З врахуванням здійснених оплат відповідача сума заборгованості становить 1229136,00 грн. Вказане також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.08.2015 р., що підписаний сторонами у двосторонньому порядку.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача 1229136,00 грн. основного боргу, 150994,23 грн. пені, 22026,20 грн. інфляційних втрат та 7648,38 грн. трьох процентів річних.

У своєму відзиві відповідач зазначив, що позивачем при здійсненні розрахунків завищена сума пені та трьох процентів річних. Також останній заперечує проти стягнення втрат від інфляції, оскільки у липні та серпні 2015 р. мала місце дефляція, а не інфляція, а тому стягнення інфляційних втрат в сумі 22026,20 грн. є неправильним та безпідставним.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем оплати за отриманий товар, що не заперечується і представником відповідача.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивач надсилав відповідачу лист-вимогу від 26.08.2015 р. з проханням здійснити оплату за отриманий товар у семиденний сторок від дня отримання вимоги в сумі 1266756,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (господарських зобовязань).

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, 193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницької діяльності, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Норма ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що Державне підприємство Львівський бронетанковий завод свої зобовязання згідно договору поставки належним чином не виконало, оплати за отриманий товар в повному розмірі не здійснило, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 1229136,00 грн.

Наявність заборгованості по договору поставки у сумі 1229136,00 грн. представник відповідача не заперечив та не спростував.

Враховуючи вищенаведене, суд вбачає достатні підстави для захисту права позивача на отримання коштів за поставлений товар шляхом стягнення суми основного боргу в розмірі 1229136,00 грн. з відповідача.

Щодо стягнення пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних, суд зазначає наступне.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що покупець є таким, що прострочив виконання зобов'язання, що у відповідності до п. 7.4 договору є підставою для стягнення з відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повного виконання покупцем свого зобовязання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стосовно розміру пені, судом здійснено перерахунок розміру пені, взято до уваги заперечення представника відповідача та встановлено, що стягненню за прострочення виконання зобов'язання з відповідача підлягає 150164,39 пені, а не 150994,23 грн., як зазначав позивач.

Як вказано позивачем, ст. 625 Цивільного кодексу України перебачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі даного положення позивач заявляє до стягнення з відповідача 22026,20 грн. інфляційних втрат, 7648,38 грн. трьох процентів річних.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, взявши до уваги відзив представника відповідача, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних та їх підставність, вважає за необхідне задоволити вимогу позивача частково щодо стягнення трьох процентів річних та стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 7606,33 грн., а у задоволенні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат відмовити, оскільки висновок відповідача є вірним щодо дефляції у липні та серпні 2015 р., а тому вимоги позивача щодо зазначеного є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судові витрати, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод (79031, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 73, ідентифікаційний код № 07985602) на користь Приватного підприємства „Технопром (61143, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 32444,00 грн. основного боргу, 7606,33 грн. трьох процентів річних, 150164,39 грн. пені та 20803,60 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Судовий збір в сумі 343,47 грн. покласти на позивача.

5. Накази видати відповідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення складено 09.11.2015 р.

Суддя Артимович В.М.