РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2015Справа №910/25371/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд"

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсним п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, від 26.04.2012 року за №91-6-00958

Представники сторін:

від позивача: Гончар О.М. - представник за довіреністю № 18-09/4 від 18.09.2015 року;

від відповідача: Дорошенко О.С. - представник за довіреністю № 225-КР-3324 від 09.09.2015 року;

від третьої особи: Кобзіна Т.В. - представник за довіреністю № 001-3230 від 22.09.2015 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" до Київської міської ради про визнання недійсним п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, від 26.04.2012р. за №91-6-00958.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Євротрансбуд» 08.12.2005 року укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 січня 2006р. за №91-6-00528 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Рішенням Київської міської ради від 01 грудня 2011 року №811/7047 «Про поновлення товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договорів оренди земельних ділянок на просп. Перемоги. 5-а у Шевченківському районі м. Києва від 26.01.2006 №91-6- 00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778» поновлено позивачу договір оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на просп.. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва на 15 років.

19.04.2012 року між сторонами укладено угоду про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року недійсним з моменту укладання угоди.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.09.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 13.10.2015 року.

13.10.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач надав документи по справі.

В судовому засіданні 13.10.2015 року представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, заяву про залучення третіх осіб та відзив на позовну заяву.

Представник позивача не заперечував проти заяви про залучення третіх осіб.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.10.2015 року клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи задоволено, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Розгляд справи відкладено на 02.11.2015 року.

02.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач надав пояснення по справі, заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 02.11.2015 року представник третьої особи подав пояснення по справі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08.12.2005 року між Київською міською радою (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 січня 2006р. за №91-6-00528 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відповідно до п.1.1, 2.1 договору, орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 року за №159/2735, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, яка розташована по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв. м. кадастровий номер :88:168:0001, цільове призначення для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку.

Рішенням Київської міської ради VIII сесії VI скликання №811/7047 від 01.12.2011 року «Про поновлення товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договорів оренди земельних ділянок на просп.. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва від 26.01.2006 №91-6-00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778» поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договори оренди земельних ділянок на просп.Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, зокрема: договір оренди земельної ділянки площею 0,0707 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку від 26.01.2006 №91-6-00528, укладений на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 №159/2735 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва", - на 15 років.

Встановлено, що розмір річної орендної плати, визначеної в договорах оренди земельних ділянок від 26.01.2006 № 91-6-00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778, підлягає приведенню у відповідність до норм законодавства.

19.04.2012 року між Київською міською радою (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" (орендар) укладено угоду про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відповідно до п.1 угоди, поновити на підставі рішення Київської міської ради від 01.12.2011 року №811/7047 та Закону України «Про оренду землі» на 15 (п'ятнадцять) років договір оренди земельної ділянки, укладений між орендодавцем та орендарем, що посвідчений Щербаковим В.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.12.2005 року за реєстровим №892 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26.01.2006 року за №91-6-00528.

У пункті 4 угоди зазначено, що підпункт 4.2 договору оренди викласти в редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 11,25 ( одинадцяти цілих двадцяти п'яти сотих) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством».

Позивачем зазначено, що аудиторською компанією TOB «ААН «СейЯ-Кірш-аудит», здійснено перевірку його діяльності з метою допомоги в оцінюванні достовірності ведення бухгалтерського, податкового обліку та складанні податкової, фінансової звітності та її відповідності діючому законодавству України. Так, звітом TOB «AАH «СейЯ-Кірш-аудит» встановлено, що станом на момент підписання Угоди про поновлення та про внесення змін до договору у м. Києві діяли ставки розміру орендної плати, визначені Додатком 12 до рішення Київської міської ради від 29.12.2011 №1100/7336 «Про бюджет міста Києва на 2012 рік», відповідно до п. 28.1 якого ставка орендної плати для операцій з нерухомим майном була встановлена у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а в Угоді про поновлення та про внесення змін до договору визначена річна орендна плата за Земельну ділянку у розмірі 11,25 відсотків від її нормативної грошової оцінки, що є вищим ніж встановлено в нормативно-правовому акті.

Листом №16-07/1 від 16.07.2015 року щодо приведення ставки орендної плати у відповідність до законодавства позивач звернувся до відповідача з проханням внести зміни до договору оренди земельної ділянки, а саме пункт 4.2 договору виклавши в такій редакції: «річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 10 (десяти) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.».

У відповідь листом вих. №05707-17633 від 01.10.2015 року Департамент земельних ресурсів повідомив позивача про те, що підстав для підготовки Департаментом земельних ресурсів проекту рішення Київської міської ради про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.01.2006 №91-6-00528 (зі змінами) в частині зменшення розміру орендної плати на сьогодні не вбачається.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що позивач заперечує дійсність п.4 угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, яку зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів та вважає що ця частина правочину повинна бути визнана судом недійсною.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладання угоди) Київській міській раді надано широкі повноваження у галузі земельних відносин.

Перелік конкретних повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин визначено у пунктах „а" - ,гл" статті 9 Земельного кодексу України. Зокрема, їй належить право за пунктом „а" - розпорядження землями територіальної громади м. Києва, за пунктом „б" - передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України, за пунктом „в" - надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України. На підставі пункту „м" вищезазначеної статті, крім перелічених у попередніх пунктах повноважень, Київська міська рада має повноваження вирішувати інші питання у галузі земельних відносин відповідно до Закону.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції на момент укладання угоди) вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України „Про столицю України - місто-герой Київ" Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до ч.1 статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях.

Тобто, такі повноваження на території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Так, рішенням Київської міської ради VIII сесії VI скликання №811/7047 від 01.12.2011 року «Про поновлення товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договорів оренди земельних ділянок на просп.. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва від 26.01.2006 №91-6-00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778» поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договори оренди земельних ділянок на просп.Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, зокрема: договір оренди земельної ділянки площею 0,0707 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку від 26.01.2006 №91-6-00528, укладений на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 №159/2735 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва", - на 15 років.

На підставі вищезазначеного рішення і було 19.04.2012 року сторонами укладено угоду про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до п.288.1 Податкового кодексу (в редакції на момент укладання угоди) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.288.4).

Відповідно до п. 288.5.1 Податкового кодексу розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом;

288.5.2. не може перевищувати:

а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки;

б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом;

в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Крім того, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) в своїх поясненнях зазначив. що розмір земельного податку встановлювався згідно положень статті 276 Податкового кодексу України, які визначають, що податок на земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням коефіцієнту для земельних ділянок загальнодержавного призначення - 3,75.

Пунктом 276.3 Податкового кодексу України (в редакції на момент прийняття рішення Київської міської ради) податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях та об'єктах історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням таких коефіцієнтів:

276.3.1. міжнародного значення - 7,5;

276.3.2. загальнодержавного значення - 3,75;

276.3.3. місцевого значення - 1,5.

Таким чином, 11,25% нормативного грошової оцінки - це трикратний розмір земельного податку для даної земельної ділянки, що був встановлений законодавством на момент складання розрахунку.

Крім того, в матеріалах справи наявний розрахунок №Б-35472 від 05.03.2012 року розміру орендної плати за земельну ділянку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006р. №1724, підписаний орендарем та орендодавцем, в якому визначено, що ставка земельного податку, встановлена Податковим кодексом України (відсотків грошової оцінки земельної ділянки) - 3,75, прийнятий для розрахунку розміру орендної плати (відсотків грошової оцінки земельної ділянки) - 11,25.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про визнання п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди недійсним, слід зазначає наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення права позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 10.11.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий