ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2015 р. Справа № 914/1660/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - Гнатюк Г.М.

суддів - Костів Т.С.

- Мирутенко О.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Львівський автоцентр "КАМАЗ" б/н від 17.07.2015 року, м. Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року

у справі № 914/1660/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр "КАМАЗ",

м. Львів

до відповідача: Приватного підприємства "Львівський автоцентр «Камаз», м. Львів

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, м. Луцьк

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м. Луцьк

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

з участю представників:

від позивача: не з'явилися

від відповідача: Колянковський Т.М. - представник,

від третьої особи-1: не з'явилися

від третьої особи-2: не з'явилися

від третьої особи-3: Дутка Ю.І. - представник

23.07.2015р. на адресу суду поступила апеляційна скарга Приватного підприємства "Львівський автоцентр "КАМАЗ" на рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року у даній справі, яка автоматизованою системою документообігу суду розподілена до розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М. При цьому, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, до складу колегії входять судді Кравчук Н.М. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 11.08.2015 року.

У зв'язку із перебуванням судді Мирутенка О.Л. у відпустці, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 року у склад судової колегії для розгляду справи № 914/1660/15 внесено зміни, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Гнатюк Г.М., судді Кравчук Н.М. та Кордюк Г.Т.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. розгляд справи відкладено до 20.08.2015р.

У зв'язку із зайнятістю судді Кордюк Г.Т. в іншому судовому засіданні, розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 року у склад судової колегії для розгляду справи №914/1660/15 внесено зміни, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Гнатюк Г.М., судді Кравчук Н.М. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. розгляд справи відкладено на 01.09.2015р.

У зв'язку із зайнятістю судді Якімець Г.Г. в іншому судовому засіданні, розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 року у склад судової колегії для розгляду справи №914/1660/15 внесено зміни, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Гнатюк Г.М., судді Кравчук Н.М. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, розгляд справи відкладено на 13.10.2015р.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Гнатюк Г.М. у відпустці, 13.10.2015р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.10.2015р. розгляд справи призначений на 03.11.2015р.

У зв'язку з перебуванням судді Кравчук Н.М. у відрядженні, розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 року у склад колегії для розгляду вказаної справи внесено зміни, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Гнатюк Г.М., судді Костів Т.С. та Мирутенко О.Л.

В судове засідання 03.11.2015р. з'явилися представники відповідача та третьої особи-3, яким роз'яснено їх права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України та які надали суду усні пояснення.

Позивач та треті особи-1,2 не забезпечили явки своїх уповноважених представників. При цьому, кореспонденція, надіслана на адресу позивача, повернена органом зв'язку з відміткою «За зазначеною адресою не проживає».

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

Відповідно до ст.64 ГПК України, суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Зважаючи на те, що ухвали суду позивачу надіслано на адресу, яка підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 05.10.2015р., суд апеляційної інстанції вважає, що він належним чином повідомлений про час та місце слухання справи.

Враховуючи, що ухвалою суду від 20.10.2015р. явка повноважних представників сторін була визнана судом на власний розсуд, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та третіх осіб-1,2.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

Встановив :

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року у справі №914/1660/15 (суддя Іванчук С.В.) у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр "КАМАЗ" до Приватного підприємства "Львівський автоцентр «КАМАЗ»про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Приватне підприємство "Львівський автоцентр "КАМАЗ" оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що мотивувальна частина рішення містить висновки суду, що зроблені при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим просить змінити рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2015р. у справі № 914/1660/15 в його мотивувальній частині, а саме: текст мотивувальної частини, що починається словами "Доказів внесення відповідної інформації до державного реєстру обтяжень... " (кінець сторінки 9, початок сторінки 10 тексту рішення) та закінчується словами "... допустимі докази в підтвердження вибуття спірного майна із волі власника" (сторінка 11 тексту рішення), змінити на:

"Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.07.15р., що видана Реєстраційною службою ЛМУЮ вбачається, що ухвала Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. у справі № 6/389-7/314 була виконана шляхом внесення в Єдиний реєстр заборон відповідної заборони на відчуження майна позивачем. Одночасно, із наведеного документа вбачається, що заборона на відчуження, накладена на підставі названої ухвали, була вилучена з Єдиного реєстру заборон 27.10.2009р. на підставі ухвали Господарського суду Львівської області в тій же справі від 16.10.2009р. Дані докази та обставини спростовують твердження позивача про відчуження майна під час дії судової заборони. Отже, станом на дату укладення ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»договору купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва 29.10.2009р. жодної заборони на продаж нерухомого майна не було.

Із матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р. був нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А. та зареєстровано в реєстрі за № 9055. З боку продавця ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»договір підписано генеральним директором ОСОБА_9 Зі змісту договору вбачається, що правоздатність та дієздатність ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»та повноваження його представника перевірено згідно вимог законодавства.

Позивачем не спростовано належними доказами тої обставини, що станом на дату укладення такого договору купівлі-продажу повноважним представником ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»(його генеральним директором) був ОСОБА_9, дані про якого як про керівника цього товариства містилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Не надано позивачем і належних доказів, які б свідчили про порушення, вчинені нотаріусом Дячуком О.А. при посвідченні цього договору, зокрема, в частині невірного встановлення право та дієздатності продавця ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»на вчинення правочину щодо відчуження майна.

Не можна вважати обгрунтованими твердження позивача і щодо того, що керівник ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»ОСОБА_9 не мав повноважень на укладення договору від 29.10.2009р. від імені товариства, оскільки рішення зборів засновників товариства про його призначення керівником було визнано недійсним. Як зазначає сам позивач, що підтверджується матеріалами справи, рішення зборів засновників від 6.06.2008р. про призначення ОСОБА_10 генеральним директором ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»було визнане недійсним та вступило в законну силу лише після прийняття Львівський апеляційним господарським судом постанови від 27.04.11р., тобто суттєво пізніше дати укладення оспорюваного позивачем Договору відчуження майна. За своїм змістом рішення зборів засновників товариства не є правочином, а є актом товариства, а тому в суду немає підстав, як того просить позивач, застосовувати до визнаного недійсним рішення зборів засновників ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»від 6.06.2008р. про призначення генерального директора ОСОБА_9 положення ч.1 статті 216 ЦК України щодо відсутності наслідків таких зборів.

Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу на необхідність застосування до розглядуваних правовідносин положень ч. 3 статті 92 ЦК України, за якими орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від їі імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Обставинами справи та наявними в матеріалах справи належними доказами підтверджується, що на дату укладення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р. з ОСОБА_2 продавець ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»мав необхідний обсяг право та дієздатності на укладення цього договору, генеральний директор ОСОБА_9 у відповідності до законодавства в межах повноважень, будучи зареєстрованим в ЄДР керівником товариства, належним чином виразив волю продавця на укладення цього Договору, а покупець ОСОБА_2 не знав та не міг знати, що у майбутньому рішення зборів засновників продавця про призначення керівника будуть визнані недійсними, а тому діяв добросовісно при купівлі нерухомого майна. Твердження позивача, що ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ» було незаконно позбавлено нерухомого майна групою осіб, що діяла узгоджено і її члени (зокрема, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_3) знали один одного та координували свої дії, зокрема шляхом встановлення спеціальних умов продажу майна, не підтверджуються належними доказами. Крім цього, суд зазначає, що сторони усіх правочинів щодо майна, яке є об'єктом позову, належним чином реалізовували свої цивільні права та інтереси на основі принципу свободи договору (ч.1 статті 3 ЦК України), за яким сторони вправі самостійно визначати умови договорів між ними. Згідно ч.1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З наведених причин суд вважає, що договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р. між ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»та ОСОБА_2 укладено належним чином у відповідності до чинного законодавства, він був належним чином виконаний його сторонами, внаслідок чого позивач отримав оплату за продане майно, а покупець набув права власності на це нерухоме майно. Відповідно немає правових підстав вважати відповідача у справі - ПП "Львівський автоцентр «КАМАЗ»недобросовісним набувачем такого нерухомого майна. "

При цьому скаржник стверджує про те, що положення мотивувальної частини рішення щодо недобросовісності набувача та відсутності встановлення обставин щодо добросовісності та повноважень позивача при укладенні договору не відповідають нормам матеріального права та здійснені без з'ясування обставин, що мають значення для справи. Згідно з Інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.07.15р., що видана Реєстраційною службою ЛМУЮ ухвала Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. у справі № 6/389-7/314 була виконана шляхом внесення в Єдиний реєстр заборон відповідної заборони на відчуження майна позивачем, однак заборона на відчуження, накладена на підставі названої ухвали, була вилучена з Єдиного реєстру заборон 27.10.2009р. на підставі ухвали Господарського суду Львівської області в тій же справі від 16.10.2009р. Тобто, станом на дату укладення оспорюваного договору 29.10.2009р. ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»правомірно відчужило нерухоме майно, оскільки жодних заборон на його відчуження не існувало. Вказує, що станом на дату укладення оспорюваного договору не існувало жодного судового рішення, яким визнавалося недійсним рішення зборів засновників товариства про призначення генеральним директором ОСОБА_9, який представляв ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»як продавця нерухомого майна у Договорі. Скаржник посилається на те, що при укладенні оспорюваного договору ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ»було представлено належним чином уповноваженим представником, а покупець ОСОБА_2 об'єктивно не міг знати, що в майбутньому рішення про призначення генеральним директором ОСОБА_9 буде визнано недійсним, а тому в момент укладення оспорюваного правочину покупцю не було відомо і не могло бути відомо про будь-які обставини, що свідчили б про неможливість укладення правочинів генеральним директором ОСОБА_9 Вказує, що встановлені судом в оскаржуваному рішенні обставини відчуження нерухомого майна всупереч судовій забороні, поза волею товариства, та недобросовісність набувача майна суперечать нормам матеріального права (ч. з статті 92 ЦК України, статті 388 ЦК України).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу №10/08-15 від 10.08.2015р. (вх.№01-04/4948/15 від 10.08.2015р.) просить в задоволенні апеляційної скарги приватного підприємства «Львівський автоцентр «КАМАЗ»- відмовити, вважає доводи відповідача про необхідність внесення змін до мотивувальної частини рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2015р. у справі №914/1660/15 в викладеній останнім редакції безпідставними та необгрунтованими. Звертає увагу на те, що предметом позову у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр «КАМАЗ»до приватного підприємства "Львівський автоцентр «КАМАЗ»про витребування майна з чужого незаконного володіння, а питання недійсності (дійсності) чи/або укладення (не укладення) вищевказаного договору не було предметом розгляду даної справи в суді першої інстанції, тому зміна мотивувальної частини оскаржуваного судового акту в частині, що стосується цього договору, який не оскаржений та не є предметом позову є безпідставною. Даний відзив підписаний директором ТзОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ" ОСОБА_14.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 17.08.2015р. (вх.№01-04/5089/15 від 17.08.2015р.), що підписаний генеральним директором ТОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ» ОСОБА_15, вказано про визнання апеляційної скарги з огляду на її обґрунтованість.

Згідно ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, оцінивши докази, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи-3, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року у справі №914/1660/15 слід залишити без змін, враховуючи наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр «КАМАЗ»звернулося з позовом до Приватного підприємства "Львівський автоцентр «КАМАЗ»про витребування з чужого незаконного володіння об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літерою "П" та складу-навісу готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літерою "Л".

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «Камаз», оформленими відповідно протоколами №2 від 30.06.2007р. та №3 від 05.05.2008р., вирішено обрати ОСОБА_14 директором зазначеного товариства та затверджено зміни до статуту товариства, згідно яких він є учасником товариства з часткою 84,5%, другим учасником товариства є РВ ФДМ України по Львівській області з часткою 15,5% статутного капіталу.

06.06.2008р рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «Камаз», прийнято заяви від 25 попередніх учасників товариства та оголошено недійсними подані в 2007 році заяви про їх вихід з товариства; скасовано рішення зборів учасників товариства, що оформлені протоколом №2 від 30.06.2007р. та №3 від 05.05.2008р.; звільнено ОСОБА_14 з посади директора товариства; обрано генеральним директором товариства ОСОБА_9; затверджено нову редакцію статуту товариства.

09.12.2008р. проведено позачергові загальні збори учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «Камаз», на яких вирішено затвердити новий склад учасників товариства, зокрема учасниками товариства стали: ОСОБА_7 (84,5%) та РВ ФДМУ по Львівській області (15,50%).

18.03.2010р. рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» вирішено ліквідувати ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» та призначено ліквідатором ОСОБА_9

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.06.10р. у справі №24/123 яке залишено в силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2011р. та постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2011р. рішення загальних зборів від 06.06.2008р. визнано недійсним.

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.10.2013р. в справі №14/103 визнано недійсним зазначені вище рішення учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «Камаз», які оформлено протоколами загальних зборів від 09.12.2008р. та від 18.03.2010р.

Судове рішення від 11.10.2013р. у справі №14/103 залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2013р. та постановою Вищого господарського суду України від 10.06.2014р.

В рішенні господарського суду Львівської області від 11.10.2013р. в справі №14/103, зокрема, встановлено, що загальні збори 09.12.2008р. та 18.03.2010р. були скликані особою, яка не мала таких повноважень, недотримання вимог закону та установчих документів господарських товариств під час скликання і проведення їх загальних зборів є порушенням корпоративного права ОСОБА_14 на участь у роботі цього органу.

Рішення, прийняті загальними зборами учасників ТзОВ "Львівський автоцентр «КАМАЗ» від 09.12.2008р. та 18.03.2010р., відбулися з порушенням вимог ст. ст. 60, 61 Закону України «Про господарські товариства» ст. 116 Цивільного кодексу України, порушують корпоративні права та законні інтереси ОСОБА_14 як учасника товариства, який володіє 84,50% статутного капіталу.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2009р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «КАМАЗ» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, зареєстрованого в державному реєстрі №9058, згідно п.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «КАМАЗ» продає, а гр. ОСОБА_2 купує об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6 %, позначеного за планом земельної ділянки літ «П», та складу - навісу, готовністю 8%, позначеного планом земельної ділянки літ «Л». Площа земельної ділянки 41000кв.м.

Відповідно до п.4 вищевказаного договору продаж об'єкта незавершеного будівництва вчинено за 150000 грн., які покупець зобов'язується сплатити до 01.03.10р. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

02.02.2010р. ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області затверджено мирову угоду від 02.02.2010р., укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно до п.2 якої, зобов'язано ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6% позначеного за планом земельної ділянки літ «П» та складу - навісу, готовністю 8% , позначеного за планом земельної ділянки літ «Л».

За умовами п.3 даної мирової угоди передача ОСОБА_2 ОСОБА_3, об'єкта незавершеного будівництва підтверджується актом приймання-передачі.

В подальшому, 17.03.2010р. між ОСОБА_3 та приватним підприємством «Львівський автоцентр «КАМАЗ» укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва зареєстрованого в реєстрі за №2836, згідно до п.1 якого, ОСОБА_3 продає, а ПП «Львівський автоцентр «КАМАЗ» купує об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літ. «П» та складу - навісу, готовністю 8% ,позначеного за планом земельної ділянки літ. «Л». Площа земельної ділянки 41000кв.м. На виконання умов даного договору від 17.03.2010р. сторонами складено та підписано акт приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва від 17.03.2010р.

Відповідно до Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25615653 від 18.03.2010р. та №25615883 від 18.03.2010р. за приватним підприємством «Львівський автоцентр «КАМАЗ» зареєстровано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літ. «П», та складу - навісу, готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літ. «Л» на підставі договору купівлі-продажу №2834 від 17.03.10р.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В рішенні Залізничного районного суду міста Львова від 14.05.09р. у справі №2-1208/2009р., яке залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.09р. у справі 22ц-2378/2009р. судом встановлено, що 14.02.08р. у справі про банкрутство ТзОВ "Львівський автоцентр Камаз" Господарським судом Львівської області, з метою забезпечення вимог кредитора і збереження майна винесено ухвалу,якою накладено арешт на об'єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить позивачу. Копію ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.08р. у справі №6/389-7/314 та копію рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14.05.09р. у справі №2-1208 2009р. долучено до матеріалів справи.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що «доказів внесення відповідної інформації до державного реєстру обтяжень, доказів скасування арешту, накладеного згідно ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. в справі №6/389-7/314 суду не надано».

У апеляційній скарзі апелянт вказує, що згідно з Інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.07.15р., що видана Реєстраційною службою ЛМУЮ ухвала Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. у справі №6/389-7/314 була виконана шляхом внесення в Єдиний реєстр заборон відповідної заборони на відчуження майна позивачем, однак заборона на відчуження, накладена на підставі названої ухвали, була вилучена з Єдиного реєстру заборон 27.10.2009р. на підставі ухвали Господарського суду Львівської області в тій же справі від 16.10.2009р.

На підтвердження вищевказаного долучив до матеріалів справи копію Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.07.2015р. (а.с. 24, т.2).

За загальними положеннями ГПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього (ст. 101 ГПК України).

Таким чином, Інформація з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16.07.2015р. як доказ, не була предметом дослідження і оцінки судом першої інстанції, та подана скаржником апеляційному господарському суду без обгрунтування неможливості її подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог позивач просить витребувати у приватного підприємства «Львівський автоцентр «КАМАЗ»на користь ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «П» та складу-навісу готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «Л», який був придбаний відповідачем згідно договору купівлі -продажу об'єкта незавершеного будівництва від 17.03.2010р., укладеного між ОСОБА_3 та приватним підприємством «Львівський автоцентр «КАМАЗ».

Разом з тим, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, надав оцінку договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р., зазначаючи при цьому, таке: «Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу спірного майна від 29.10.2009р. від імені ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ»підписано ОСОБА_16, однак рішення загальних зборів про призначення директорм ОСОБА_9 в судовому порядку було визнано недійсним, а відтак наявність наміру щодо настання наслідків передбачених ст. 228 ЦК України у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Доказів в підтвердження визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.10.2009р. суду не представлено. Відтак, враховуючи вищевикладене, враховуючи те, що за даних обставин не може вважатися встановленою наявність наміру щодо настання наслідків передбачених ст.228 ЦК України, а також зважаючи на те, що позивачем належними доказами не доведено нікчемність чи недійсність спірного правочину від 29.10.09р., відтак на даному етапі відсутні правові підстави для витребування спірного майна» (а.с. 248, т.1).

При цьому, в обгрунтуваня данного висновку суд першої інстанції послався на положення п.3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», та зазначив, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх, наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Зазначаючи вищенаведене, фактично суд першої інстанції надав юридичну оцінку договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «КАМАЗ» та фізичною особою ОСОБА_2

Проте, колегія апеляційного господарського суду зазначене твердження суду першої інстанції вважає передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Предметом позову у даній справі є вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «КАМАЗ»до приватного підприємства «Львівський автоцентр «КАМАЗ»про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: об'єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «П» та складу-навісу готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «Л».

Питання законності договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «Камаз»» та фізичною особою ОСОБА_2 не є предметом розгляду у даній справі. Тим більше, відповідач набув право власності на вищевказаний об'єкт не на підставі договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р., а на підставі договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 17.03.2010р., укладеного між ОСОБА_3 та приватним підприємством «Львівський автоцентр «Камаз».

Відтак, суд апеляційної інстанції проходить до переконання, що оскільки предметом спору у даній справі не є визнання недійсним (неукладеним, нікчемним, тощо) договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 29.10.2009р., то твердження суду першої інстанції про те, що «Доказів в підтвердження визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.10.2009р. суду не представлено. Відтак, враховуючи те, що за даних обставин не може вважатися встановленою наявність наміру щодо настання наслідків передбачених ст.228 ЦК України, а також зважаючи на те, що позивачем належними доказами не доведено нікчемність чи недійсність спірного правочину від 29.10.09р., відтак на даному етапі відсутні правові підстави для витребування спірного майна» не можна вважати такими, що встановлені з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2015р. у справі № 914/1660/15 в його мотивувальній частині, а саме: текст мотивувальної частини, що починається словами "Доказів внесення відповідної інформації до державного реєстру обтяжень... " (кінець сторінки 9, початок сторінки 10 тексту рішення) та закінчується словами "... допустимі докази в підтвердження вибуття спірного майна із волі власника" (сторінка 11 тексту рішення) та викласти в запропонованій редакції.

Як вбачається зі змісту запропонованої скаржником редакції мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, скаржник з посиланням на приписи чинного законодавства та постанову пленуму ВГСУ від 29.05.2013року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» також надає правову оцінку законності договору купівлі-продажу об'єкта незавершенного будівництва від 29.10.2009року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «Камаз» та фізичною особою ОСОБА_2.

Разом з тим, як було зазначено вище, предметом позову у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «Камаз» до приватного підприємства «Львівський автоцентр «Камаз» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія апеляційного господарського суду вважає, що оскільки, питання законності вищевказаного договору від 29.10.2009 року не було предметом розгляду даної справи в суді першої інстанції, то зміна мотивувальної частини оскаржуваного рішення місцевого господарського суду від 03.07.2015р., що стосується цього договору в запропонованій скаржником редакції, у відсутність встановлення обставини справи в цій частині та доказів, на їх підтвердження, а також без вказівки на законодавство, яке необхідне для застосування у спірних правовідносинах в означеній частині, буде мати наслідком порушення приписів, передбачених ст.ст. 32, 33, 34, 43, 82 та 84 ГПК України.

За таких обставин колегія апеляційного господарського суду, дійшла висновку, що внесення до мотивувальної частини судового рішення обставин, які не встановлювалися місцевим судом в судовому засіданні з посиланням на законодавство яким суд не керувався приймаючи рішення, матиме наслідком порушення норм процесуального права, якими регламентується порядок та процедура прийняття судового рішення з господарського спору.

Відповідно до 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22527840 від 03.06.2014р. право власності за приватним підприємством «Львівський автоцентр «КАМАЗ» на об'єкти незавершеного будівництва припинено в зв'язку із знищенням таких.

Колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на документальне підтвердження знищення об'єктів незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та, які складалися із адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літ. «П» та складу - навісу, готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літ. «Л», виключається можливість витребування вказаного майна. Відтак, знищенням майна, яке підлягає витребуванню, унеможливлюється його повернення .

Колегія апеляційного господарського суду також погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині незастосування позовної давності у даних спірних правовідносинах, з посиланням на приписи ст. 261 ЦК України.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у відповідності до ч.1 ст.43 ГПК України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі спростовуються викладеним вище аналізом обставин справи та чинного законодавства, а тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

При наданні правової оцінки обставин даної справи, колегія суддів враховує роз'яснення, наведені в п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (зі змінами та доповненнями), відповідно до яких не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, а відтак, рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року у справі №914/1660/15 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу Приватного підприємства "Львівський автоцентр "КАМАЗ" залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2015 року у справі №914/1660/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Львівський автоцентр "КАМАЗ" залишити без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Гнатюк Г.М.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 10.11.2015р.