КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 910/24993/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Верховця А.А.

Сотнікова С.В.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Черній Т.П. - довіреність б/н від 10.09.2014.

від відповідача: Яременко Л.С. - довіреність № 142-2014 від 10.11.2014.

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: не з'явилися.

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Милосердов Д.М. - довіреність б/н від 01.05.2015.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче об'єднання „Інформаційні технології" на рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року

у справі № 910/24993/13 (головуючий суддя - Картавцева Ю.В., судді: Привалов А.І., Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче

об'єднання „Інформаційні технології"

до Відкритого акціонерного товариства „НТВ-ПЛЮС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національна рада з питань телебачення і радіомовлення

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю „Рекламна телевізійна група"

про визнання договору доручення удаваним та визнання ліцензійного

договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ТОВ „Науково-виробниче об'єднання „Інформаційні технології" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ „НТВ- ПЛЮС " про визнання ліцензійного договору недійсним та визнання договору доручення удаваним, в якому просило визнати удаваним договір доручення № 133/VIP від 01.01.2011 року, укладений між позивачем, TOB „НВО „Інформаційні технології" та відповідачем, ВАТ „НТВ - ПЛЮС", який був здійснений з метою приховання іншого правочину, ліцензійного договору про надання прав на розповсюдження через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО" на території України. Також, просило суд визнати недійсним ліцензійний договір про надання прав на розповсюдження через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО", який насправді був укладений між позивачем, ТОВ „НВО „Інформаційні технології" та Відповідачем, ВАТ „НТВ - ПЛЮС".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, виходячи з того, що оспорюваний правочин є договором доручення, який за своїм змістом та формою відповідає вимогам ст.ст. 1000, 1003 ЦК України, умовами якого не передбачено передачу прав на використання об'єктів інтелектуальної власності, в тому числі прав на розповсюдження телерадіопрограм, що входять до пакету „VIP-Кино", жодних ліцензійних прав на використання телерадіопрограм позивачу не передано. А відтак правовідносини, які врегульовано спірним договором доручення, не належать до предмету регулювання ліцензійного договору, що регулюються положеннями ст. 1109 ЦК України.

Крім того, зазначено, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не доведено наявність підстав недійсності спірного договору. Спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 07.10.2014 року скасовано, а справу направлено для нового розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи вищевказані судові рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій зобов'язані були вжити вичерпних і визначених законом заходів для перевірки тверджень позивача, що оспорюваний договір є ліцензійним, зокрема:

- які аудіовізуальні твори ретранслювалися у період з 01.01.2011 року до 31.12.2011 року у межах телеканалів „Киноклуб", „Кинохит", „Премьера" та чи є вони ліцензійними?

- чи укладалися відповідачем договори з суб'єктом авторських прав на вказані твори?

- який обсяг прав на використання аудіовізуальних творів, що розповсюджувалися шляхом ретрансляції за оспорюваним договором у період з 01.01.2011 року до 31.12.2011 року в межах телеканалів „Киноклуб", „Кинохит", „Премьера" переданий відповідачеві?

Зазначено також, що судами без достатніх обґрунтувань відхилено твердження позивача щодо перерахування платежів роялті, про що свідчать звіти агента відповідача, з яких випливає, що відповідач приймає на свою користь роялті, яке виплачується лише при використанні об'єкта інтелектуальної власності. При цьому, в переліку договорів, з яких сплачувався роялті, відповідачем включено й оспорюваний договір доручення.

Крім того, колегією суддів Вищого господарського суду України висловлено позицію щодо необхідності залучення до участі у новому розгляду справи Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року залучено до участі у справі Національну раду з питань телебачення та радіомовлення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача та ТОВ „Рекламна телевізійна група" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

За наслідками розгляду справи рішенням господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Вказане рішення суду першої інстанції обґрунтоване недоведеністю позивачем наявності законних підстав для визнання удаваним Договору доручення, а ліцензійного - недійсним.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ТОВ „НВО „Інформаційні технології" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням додаткових пояснень, просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ „НВО „Інформаційні технології" задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 року колегією суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Шипко В.В. апеляційну скаргу ТОВ „НВО „Інформаційні технології" прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 27.10.2015 року за участю повноважних представників сторін та третіх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу, а також у наданих суду письмових поясненнях, представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів.

Ухвалою суду від 27.10.2015 року відкладено розгляду справи на 10.11.2015 року на підставі ст. 77 ГПК України.

Згідно розпорядження Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 року у зв'язку з перебуванням судді Шипка В.В. у відпустці, для розгляду справи № 910/24993/13 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Сотніков С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ТОВ „НВО „Інформаційні технології" прийнято до провадження.

Представник позивача в судовому засіданні 10.11.2015 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ „НВО „Інформаційні технології" задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача в судовому засіданні проти вимог позивача, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року - без змін.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

10.11.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи на стороні відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ТОВ „Науково-виробниче об'єднання „Інформаційні технології" слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.01.2011 року між TOB „Науково-виробниче об'єднання „Інформаційні технології" та BAT „НТВ-ПЛЮС", нерезидентом України, був укладений договір доручення № 133/VIP, який був підписаний від імені відповідача його агентом, TOB „Рекламна телевізійна група", повноваження якого були передані за агентським договором № 59/1-06 від 01.04.2006 року, умовами якого передбачено, що TOB „Рекламна телевізійна група" зобов'язується здійснювати наступні дії:

- від імені та за рахунок відповідача укладати абонентські договори в частині зобов'язань відповідача по формі, погодженої сторонами в додатку №1 до договору;

- від імені відповідача приймати абонентську плату згідно з умовами абонентських договорів;

- перераховувати відповідачу абонентську плату, отриману від абонентів протягом календарного місяця;

- передати права та обов'язки щодо укладення абонентських договорів та прийому абонентської плати іншим особам (операторам), які відповідно до форми абонентського договору, затвердженого Агентським договором, здійснюють доставку сигналу телерадіопрограм пакета абонентам за допомогою кабельної мережі.

01.01.2011 року сторонами укладено договір доручення від 01.01.2011 року № 133/VIP, відповідно до умов якого позивач зобов'язався виконувати від імені та за рахунок відповідача-довірителя в особі ТОВ „Рекламна телевізійна група" дії, викладені в п. 2.1, зокрема:

- укладати із Абонентами Абонентські договори у відповідності із формою, затвердженою у додатку № 1 до цього договору, що підписані з боку довірителя, та надсилати два примірника оригінала абонентського договору на адресу довірителя;

- здійснювати розкодування та надання можливості перегляду телерадіопрограм („Кинохит", „Киноклуб", „Премьера") пакета VIP-кіно за допомогою багатоканальної телемережі Абонентам, з якими укладено Абонентські договори. Розкодування сигналу пакета здійснюється повіреним із застосуванням карток доступу, які придбані та активовані виключно у довірителя на підставі відповідної окремої угоди сторін;

- здійснювати збір абонентської плати з абонентів.

Як встановлено судом, Договір доручення підписано від імені відповідача його агентом - ТОВ „Рекламна телевізійна група", який діяв на підставі укладеного з відповідачем агентського договору від 01.04.2006 № 59/1-06.

Так, звертаючись до суду та обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що Договір доручення № 133/VIP від 01.01.2011 року, укладений між позивачем та відповідачем було вчинено з метою приховання іншого правочину ліцензійного договору про надання прав на розповсюдження через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО" (об'єкта інтелектуальної власності) на території України, а тому Договір доручення є удаваним, а сторони у своїх правовідносинах по суті керувалися правилами, які встановлені для ліцензійних договорів. Посилаючись на ст.ст. 203, 235, 420, 426, 1107, 1109 ЦК України, позивач просить суд визнати удаваним договір доручення № 133/VIP від 01.01.2011 року, укладений між позивачем та відповідачем, який був здійснений з метою приховання іншого правочину, ліцензійного договору про надання прав на розповсюдження через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО" на території України, а також відповідно визнати недійсним ліцензійний договір про надання прав на розповсюдження з кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО", який насправді був укладений між позивачем та відповідачем.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та законність винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених вище позовних вимог, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

На думку позивача, Договір доручення № 133/VIP від 01.01.2011 року, укладений між позивачем та відповідачем, було вчинено з метою приховання іншого правочину-ліцензійного договору про надання прав на розповсюдження через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО".

Відповідно до ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

В свою чергу, за змістом ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Як було зазначено вище, змістом оскаржуваного Договору доручення є виконання повіреним (позивачем) від імені та за рахунок довірителя (ВАТ „НТВ-ПЛЮС" в особі ТОВ „Рекламна телевізійна група") певних дій, викладених в п. 2.1. оскаржуваного Договору, зокрема:

- укладати із Абонентами Абонентські договори у відповідності із формою, затвердженою у Додатку № 1 до цього Договору, що підписані з боку Довірителя, та надсилати два примірника оригінала Абонентського договору в адресу Довірителя.

- здійснювати розкодування та надання можливості перегляду Телерадіопрограм („Кинохит", „Киноклуб", „Премьера") Пакета VIP-кіно за допомогою Багатоканальної телемережі Абонентам, з якими укладено Абонентські договори. Розкодування сигналу Пакета здійснюється Повіреним із застосуванням карток доступу, які придбані та активовані виключно у Довірителя на підставі відповідної окремої угоди Сторін;

- здійснювати збір Абонентської плати з Абонентів.

Як вбачається з предмету оскаржуваного Договору доручення та Агентського договору, повноваження сторін за такими договорами відповідають одне одному, фактично дублюючи зміст.

Відтак, основною правовою метою оспорюваного Договору доручення є вчинення позивачем від імені та за рахунок відповідача відповідних дій, зокрема, укладення підписаних з боку довірителя абонентських договорів з абонентами про надання послуг відповідача за допомогою багатоканальної телемережі, здійснення розкодування та надання можливості перегляду Телерадіопрограм, здійснення збору абонентської плати.

При цьому, п. 1 Договору доручення сторони погодили, що провайдером програмної послуги, яким є повірений, є суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії, виданої Національною радою телебачення і радіомовлення, на договірних засадах надає абонентам можливість перегляду телерадіопрограм пакета (VIP Кіно), використовуючи для цього ресурси багатоканальних телемереж шляхом передачі на відстань сигналу за допомогою будь-якого виду наземного, підземного або підводного кабелю (оптико-волоконного або будь-якого іншого виду), а також систем MMDS, CATV, SMATV, Мітріс.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про телебачення і радіомовлення" провайдер програмної послуги - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії, виданої Національною радою України з питань телебачення та радіомовлення, на договірних засадах надає абонентам можливість перегляду пакетів програм, використовуючи для передавання цих програм ресурси багатоканальних телемереж.

При цьому, ретрансляція - прийом і одночасна передача, незалежно від використаних технічних засобів, повних і незмінних телерадіопрограм або істотних частин таких програм, які транслюються мовником.

З огляду на сукупний зміст положень Договору доручення, сторони погодили, що провайдер програмної послуги (позивач) фактично здійснює ретрансляцію на території України (м. Київ, м. Миколаїв) програм, що транслюються Телекомпанією (відповідачем).

Відповідно до пп. „в" ч. 1 ст. 35 Закону України „Про авторське право і суміжні права" об'єктами суміжних прав є передачі (програми) організацій мовлення. Згідно зі ст. 36 зазначеного Закону, одним із суб'єктів суміжних прав є організації мовлення.

Під мовленням (телерадіомовленням) ст. 1 Закону України „Про телебачення і радіомовлення" розуміє створення (комплектування та/або пакетування) і розповсюдження програм, пакетів програм, передач з використанням технічних засобів телекомунікацій для публічного приймання за допомогою побутових теле- та радіоприймачів у відкритий спосіб чи за абонентну плату на договірних засадах.

Закон України „Про авторське право і суміжні права" у статті 1 розрізняє дві організації мовлення - організація ефірного мовлення та організація кабельного мовлення.

Організація ефірного мовлення - телерадіоорганізація, що здійснює публічне сповіщення радіо- чи телевізійних передач і програм мовлення (як власного виробництва, так і виробництва інших організацій) шляхом передачі в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гама-променів тощо) у будь-якому частотному діапазоні (у тому числі й з використанням супутників).

Організація кабельного мовлення - телерадіоорганізація, що здійснює публічне сповіщення радіо- чи телевізійних передач і програм мовлення (як власного виробництва, так і виробництва інших організацій) шляхом передачі на віддаль сигналу за допомогою того чи іншого виду наземного, підземного чи підводного кабелю (провідникового, оптоволоконного чи іншого виду).

Телерадіоорганізація - зареєстрована у встановленому законодавством порядку юридична особа, яка на підставі виданої Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення ліцензії на мовлення створює або комплектує та/чи пакетує телерадіопрограми і/або передачі та розповсюджує їх за допомогою технічних засобів мовлення (ст. 1 Закону України „Про телебачення і радіомовлення").

Частиною 2 ст. 41 Закону України „Про авторське право і суміжні права" передбачено, що майнові права організації мовлення можуть передаватися (відчужуватися) іншим особам на підставі договору, в якому визначаються спосіб і строк використання програми мовлення, розмір і порядок виплати винагороди, територія, на яку розповсюджуються передані права, тощо.

За змістом ст. 41 Закону України „Про авторське право і суміжні права" до майнових прав організацій мовлення належить їх виключне право на використання своїх програм будь-яким способом і виключне право дозволяти чи забороняти іншим особам, зокрема, публічне сповіщення своїх програм шляхом трансляції і ретрансляції.

При цьому, відповідно до ст. 45 зазначеного Закону, суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто; через свого повіреного; через організацію колективного управління.

За змістом ст. 1107 Цивільного кодексу України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких договорів:

1) ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності;

2) ліцензійний договір;

3) договір про створення за замовленням і використання об'єкта права інтелектуальної власності;

4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності;

5) інший договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

Договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 46 Закону України „Про авторське право і суміжні права" суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав може доручити управління своїми майновими правами повіреному на підставі укладеного з ним договору-доручення. Здійснюючи управління майновими правами, ця особа діє у межах повноважень, переданих їй суб'єктом авторського права і (або) суміжних прав.

Відтак, Закон фактично дозволяє повіреному здійснювати управління майновими суміжними правами організації мовлення в тому числі розпорядження ними, зокрема вирішення питання щодо використання повіреним програм організації мовлення як об'єкта суміжних прав у вигляді їх сповіщення шляхом ретрансляції на підставі укладеного між ним та телеорганізацією як суб'єктом суміжних прав договору-доручення.

За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи, враховуючи при цьому норми вищенаведеного законодавства, вбачається намір сторін оформити свої правовідносини стосовно здійснення ретрансляції телерадіопрограм пакета (VIP Кіно), що транслюються відповідачем, а також виконання позивачем інших обов'язків саме шляхом укладення договору доручення.

Більше того, до матеріалів справи надано укладений 01.01.2008 року між позивачем та відповідачем договір доручення № 133/VIP, умови якого відповідають умовам спірного Договору доручення, строк дії якого, за твердженням сторін, закінчився, та який діяв у період, що передував спірному.

За таких обставин, зазначені докази підтверджують факт регулювання спірних відносин сторін протягом тривалого часу за допомогою договору доручення, а отже однозначно свідчать про свідоме укладення 01.01.2011 року сторонами договору, який міститиме істотні ознаки саме договору доручення, що в повному обсязі відповідає приписам наведеного законодавства.

Таким чином, оскаржуваний договір створив для позивача та відповідача конкретні права та обов'язки, які відповідали їх волевиявленню та створювали для сторін певні правові наслідки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивача правомірно уповноважено за оспорюваним Договором доручення на управління майновими суміжними правами відповідача на передачі (програми) організацій мовлення, зокрема на розпорядження ними шляхом вирішення питання щодо самостійного здійснення ретрансляції програм відповідача.

Інші положення предмету Договору доручення, зокрема обов'язок відповідача щодо укладення підписаних з боку довірителя абонентських договорів з абонентами про надання послуг відповідача за допомогою багатоканальної телемережі, здійснення збору абонентської плати, повністю відповідають приписам ст. 1000 ЦК України, у зв'язку з чим підстав вважати, що сторони навмисне приховали під умовами Договору доручення умови ліцензійного договору у суду відсутні.

Щодо доводів скаржника стосовно того, що сплата на користь відповідача платежів, що згідно Звітів ТОВ „Рекламна телевізійна група", є роялті, то судом встановлено наступне.

Роялті, виходячи з його правової природи, - вид ліцензійної винагороди за право використання об'єкта інтелектуальної власності, що виплачуються ліцензіатом ліцензіару у вигляді періодичних або поточних відрахувань, які встановлюються як фіксовані ставки.

При цьому, роялті розраховується у відповідні періоди у вигляді функції від економічної користі або результату комерційного використання ліцензії (одиниць продукції, послуг, продажу продукту, прибутку).

В свою чергу, умовами Договору доручення, а саме п. 3.2., передбачено обов'язок повіреного (позивача) вчасно перераховувати довірителю (відповідачу) суми абонентських плат, сплачених абонентами повіреному, за надання їм послуг Телекомпанії. При цьому, п. 4.4. Договору доручення, до особливих прав повіреного належить право на оплату за виконання свого обов'язку за Договором.

За змістом ст. 1002 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

За таких обставин, передання позивачем відповідачу фактично отриманих від абонентів коштів, сплачених за укладення останніми відповідних абонентських договорів, жодним чином не свідчить про сплату роялті, адже розмір таких перерахувань повинен відповідати загальній сумі укладених абонентських договорів, у зв'язку з чим позивач фактично сплачує відповідачу не винагороду за кожне використання об'єкту права інтелектуальної власності, що обумовлена економічним результатом, а власне суму так званої абонентської плати за абонентськими договорами.

Зазначення у відповідних звітах третьої особи на стороні відповідача розміру абонентської плати в якості роялті не є тією достатньою підставою вважати такі платежі винагородою за використання об'єкта права інтелектуальної власності, оскільки правова природа таких платежів не відповідає сутності змісту поняття „роялті".

Відповідно до ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав вважати спірний Договір доручення укладеним з метою приховання іншого правочину, а саме договору, що за своїм змістом є ліцензійним договором, у зв'язку з чим судом правомірно відмовлено у задоволенні вимоги про визнання Договору доручення удаваним.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Скаржник вважає, що відповідач насправді не мав майнових прав на використання об'єктів, а саме творів, що транслювались протягом 01.01.2011 року по 31.12.2011 року через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО", у зв'язку з чим просить суд визнати насправді укладений ліцензійний договір недійсним.

Разом з тим, з огляду на ґрунтовні висновки суду щодо дійсного наміру сторін укласти спірний Договір доручення та відсутність мети приховати ліцензійний договір, оскільки така вимога є похідною від вимоги про визнання удаваним Договору доручення, підстав для її задоволення немає.

Щодо доводів позивача стосовно відсутності у відповідача прав на трансляцію та відповідно на дозвіл на ретрансляцію на території України аудіовізуальних творів, що транслювались протягом 01.01.2011 року по 31.12.2011 року через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО", то скаржником не доведено належними та допустимими в розумінні ст. 34 ГПК України доказами, які саме фільми були об'єктом трансляції відповідачем протягом 01.01.2011 року по 31.12.2011 року через кабельну мережу каналів пакету „ВІП-КІНО".

Подані позивачем матеріали, що названі ним „програми передач каналу „Киноклуб", „Кинохит", „Премьера", правомірно не прийняті в якості належного та допустимого доказу, оскільки з цих списків найменувань передач жодним чином не вбачається джерело їх походження. Так, з цього приводу позивач вказує, що вказані програми передач були запитані у компанії „ВсёТВ", яка веде і розміщує на своєму сайті телепрограми України і Росії. Разом з тим, окрім письмових пояснень позивача, вказані обставини не підтверджуються жодними доказами, у зв'язку з чим суд не може із відповідною достовірністю встановити обставини щодо об'єктів трансляції та ретрансляції у період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року у межах телеканалів „Киноклуб", „Киноклуб", „Премьера".

Крім того, позивач наголошує на тому, що телерадіопрограми „Кинохит" та „Премьера" є неадаптованими, а саме не внесеними до Переліку іноземних програм, зміст яких відповідає вимогам Європейської конвенції про транскордонне телебачення і ретрансляція яких на території України не обмежується згідно з ч. 1. ст. 42 Закону України „Про телебачення і радіомовлення", що прийнятий Національною радою України з питань телебачення та радіомовлення.

Однак, питання не адаптованості телерадіопрограм відповідача в будь-якому разі не може бути підставою недійсності договору за відсутності у законодавстві України норм про можливе визнання договору недійсним через відсутність адаптації телепрограми.

Таким чином, оскільки скаржником не доведено наявність законних підстав для задоволення його позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для визнання удаваним Договору доручення, а ліцензійного - недійсним, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, у разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Однак, оскільки відповідний договір укладений 01.01.2011 року та діяв до 31.12.2011 року, ретрансляція на території України аудіовізуальних творів відбувалась протягом періоду з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року, то за вказаних обставин у суду також відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання зазначеного договору недійсним.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині відмови в задоволенні клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Спілки об'єднань громадян „Асоціація по управлінню аудіовізуальними правами „АРМА-Україна" як організації колективного управління правами інтелектуальної власності на аудіовізуальні твори, що містяться в телеканалах „Кіноклуб", „Кінохіт", „Прем'єра" пакету „ВІП-КІНО" та були ретрансльовані ВАТ „НТВ-Плюс" без отримання відповідного дозволу.

Проте, вказані доводи скаржника колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського суду може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Таким чином, основною умовою для залучення третьої особи є наявність її юридичного інтересу стосовно результату спору.

Відповідно до п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 „Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у вирішенні питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження викладеного у клопотанні про залучення третьої особи, а саме належних доказів передання відповідних прав інтелектуальної власності в управління зазначеної організації, у зв'язку з чим у суду відсутні обґрунтовані підстави вважати, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки Спілки об'єднань громадян „Асоціація по управлінню аудіовізуальними правами „АРМА-Україна", а відтак судом законно відмовлено в задоволенні даного клопотання.

Судом апеляційної інстанції також не було виявлено інших порушень місцевим господарським судом норм процесуального права, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі.

За наведених вище обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у даній справі прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче об'єднання „Інформаційні технології" на рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі № 910/24993/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі № 910/24993/13 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати сторонам.

4. Справу № 910/24993/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 12.11.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді А.А. Верховець

С.В. Сотніков