ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.11.2015 Справа № 905/965/15

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів :

головуючий суддя Осадча А.М.,

судді Кучерява О.О., Кротінова О.В.

за участю секретаря судового засідання Сотір Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу № 905/965/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенство Безпеки "Легіон" м.Кіровоград

до відповідача: Головного територіального управління юстиції у Донецькій області м.Краматорськ Донецька область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області

про стягнення 1130010,39грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

в с т а н о в и в:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенство Безпеки "Легіон" м.Кіровоград (далі по тексту - ТОВ «АБ «Легіон») звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області м.Краматорськ Донецька область (далі по тексту - Управління) про стягнення 1130010,39грн., у тому числі основної заборгованості у сумі 695520,00грн., 3% річних у розмірі 10918,71грн., інфляційних витрат у розмірі 248996,16грн., пені у сумі 125889,12грн. та штрафу у сумі 48686,40грн.

Ухвалою суду від 21.07.2015року порушено провадження по справі та призначено судове засідання на 30.07.2015року.

Ухвалами суду судові засідання неодноразово відкладались, строк розгляду справи продовжено на 15 днів.

24.09.2015року згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів призначено колегіальний розгляд справи та обрано наступну судову колегію: головуючий суддя Осадча А.М., судді Сич Ю.В., Кротінова О.В.

04.11.2015року внаслідок знаходження судді Сич Ю.В. у відрядженні, протоколом автоматичного зміни складу суду замінено суддю Сич Ю.В. на суддю Кучеряву О.О.

Ухвалою від 20.10.2015року на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області.

20.10.2015року позивач звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути основний борг в сумі 226170,00грн., 3%річних в сумі 4944,75грн., втрат від інфляції в сумі 79159,50грн., пеню в сумі 40936,77грн., штраф в сумі 15831,90грн.

26.10.2015року суду надані докази на підтвердження направлення відповідачу копії заяви про зменшення позовних вимог.

З огляду на приписи ст. 22 ГПК України, за якими позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст.5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог, суд приймає вказану заяву та розглядає позовні вимоги з урахуванням її вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у відповідності до умов укладеного між сторонами договору про закупівлю послуг за державні кошти № 2621 від 25.03.2014року позивач у період квітень, травень, листопад, грудень 2014року надав Управлінню послуги систем безпеки державних нотаріальних контор на загальну суму 226170,00грн., які прийняті на підставі актів надання послуг №№1-13-1131, 1135, 1137, 1140-1141 від 30.04.2014року, №№1152-1159, 1161-1201, 1203-1208, 1210-1251, 1253-1268, 1274, 1277-1278 від 31.05.2014року, №№2719-2726,2846,2733-2744,2750-2758,2764-2769, 2771-2776, 2847, 2778, 2784, 2789, 2790, 2793-2796, 2803-2804, 2808-2812, 2816, 2817, 2820, 2822, 2823, 2826, 2830-2831, 2839, 2841-2843 від 30.11.2014року, №№2931-2936, 2938, 2942-2945, 2956, 2962 - 2970, 2976 - 2981, 2983 - 2988, 2996, 3001, 3002, 3005-3008, 3015-3016, 3020-3024, 3028-3029, 3032, 3034, 3035, 3038, 3042, 3049, 3057, 3059, 3060, 3061 від 31.12.2014року (див. розрахунок суми заборгованості), між тим відповідачем оплата наданих послуг здійснена не була, у зв'язку з чим виникла заборгованість в означеній сумі. Внаслідок прострочення оплати послуг позивач нарахував 3% річних за період 28.01.2015року - 20.10.2015року, втрати від інфляції за період 28.01.2015року - 20.10.2015року, пеню, штраф на підставі ст. 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує статтями 11, 509, 610, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтями 231, 232 ГК України, 1, 22, 28, 38, 54, 56, 57, 61, 64, 65 ГПК України.

На підтвердження наведених у позові обставин і вимог позивач надав суду належним чином засвідчені копії: договору про закупівлю послуг за державні кошти №2621 від 25.03.2014року, актів надання послуг, рахунків на оплату, виписок з банківського рахунку, актів звірки розрахунків, вимоги про оплату, Статуту позивача, виписки, відомостей з ЄДРПОУ, наказу №22-к від 25.05.2015року, протоколу №1-05/15 від 22.05.2015року,

У своїх додаткових поясненнях позивач вказує, що Замовник зобов'язаний оплатити надані послуги після пред'явлення рахунку та підписання акту наданих послуг, акти та рахунки передавались відповідачу на підписання щомісячно, сторонами проведено звірку розрахунків з розмежуванням за актами за період квітень, травень, листопад, грудень 2014року, тому позивач вважає доказом вручення рахунків відображення наявної заборгованості у актах звірки та визнання заборгованості відповідачем. Позивач обґрунтував застосування до спірних правовідносин вимог частини другої статті 231 ГК України, зазначивши, що чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Відповідач позовні вимоги визнав частково та у письмовому відзиві № 04.3-09/18 від 26.08.2015року, наступних письмових поясненнях послався на те, що за даними бухгалтерського обліку, який ведеться у електронному вигляді за Програмою ІС: Підприємство-Бухгалтерія-Бюджет, на 01.10.2015р. заборгованість перед ТОВ «АБ «Легіон» за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2621 від 25.03.2014р. становить 226170,00грн. Кредиторська заборгованість виникла через не проходження платежів в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Донецькій області, Управління не мало можливості для своєчасного виконання обов'язку по оплаті охоронних послуг на кінець 2014 року, оскільки рахунки від позивача не надходили та не були зареєстровані в казначейській службі. Відповідач вказав на те, що Управління є бюджетною установою та повністю утримується за рахунок коштів Державного бюджету України. Положеннями пункту 7.3 розділу 7 Договору «Відповідальність сторін» передбачено, що замовник звільняється від сплати будь-яких штрафних санкцій та відшкодування збитків у разі затримки сплати грошових коштів виконавцю, якщо така затримка спричинена відсутністю своєчасного бюджетного фінансування, вказує, що можливість оплати штрафних санкцій відсутня в зв'язку з відсутністю у кошторисі бюджетних призначень, передбачених для сплати штрафних санкцій за договором. Окрім того, відповідач звертає увагу, що ТОВ «АБ «Легіон» у порушення умов договору не застосувало заходів досудового урегулювання господарського спору.

У судове засідання 05.11.2015року уповноважені представники сторін та третьої особи не з'явились, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином у спосіб, що передбачений процесуальним законодавством.

ТОВ «АБ «Легіон» та Управління звернулись до суду з клопотаннями про розгляд справи за відсутності представників сторін.

Дані клопотання судом задоволені.

Відповідно до положень статті 811 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи. З клопотаннями щодо фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів сторони до суду не зверталися.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані сторонами в порядку статті 43 ГПК України письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на таке.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору як угоди (правочину) є сукупністю визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

25.03.2014року між юридичними особами: Головним управлінням юстиції у Донецькій області, найменування змінено на Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області на підставі наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015року № 115/5 «Про деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» (Замовник) та ТОВ «АБ «Легіон» (Виконавець) укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти №2621, за умовами якого (пункти 1.1 - 1.2) Виконавець зобов'язується у 2014році надати Замовникові послуги систем безпеки відповідно зі специфікацією до договору, яка є його невід'ємною частиною, а Замовник - прийняти та оплатити такі послуги. Найменування послуг - послуги системи безпеки (код ДК 016-2010:80.20.1). Кількість послуг - відповідно до Специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (Додаток № 1 - дислокація об'єктів, що охороняються: державних нотаріальних контор).

Згідно Додатку № 1 до спірного договору, належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи, Виконавцем надаються послуги щодо: охорони об'єктів - державних нотаріальних контор; міських і районних відділів державної реєстрації актів цивільного стану та державної виконавчої служби за допомогою пунктів центрального обслуговування; спостереження за допомогою пунктів централізованого спостереження за станом засобів тривожної сигналізації, що встановлені на об'єктах з реагуванням груп затримання при надходженні сигналу «Тривога», та їх технічне обслуговування; забезпечення обслуговування технічних засобів сигналізації, встановлених об'єктів.

Ціна цього договору становить 819000,00грн. з ПДВ (шістсот шістдесят п'ять тисяч двісті десять грн. 00 коп.), у тому числі ПДВ складає 136500,00грн. (пункт 3.1).

У пункті 5.2 договору сторони погодили строк (термін) надання послуг - до 31.12.2014року (пункт 5.1). Місце надання послуг - Донецька область, а саме за адресами підвідомчих установ Замовника.

Відповідно до пункту 10.1, 10. договір набирає чинності з дати його укладення і діє до 31.12.2014року. На підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони домовились, що умови даного договору поширюють свою дію на відносини, які склались між сторонами з 01.03.2014року.

Зі змісту договору убачається, що у відповідності до вимог статті 181 ГК України сторони досягли згоди і визначилися між собою за всіма істотними умовами щодо: предмету договірного зобов'язання, об'єму робіт, а також їх вартості та строку виконання.

Зазначений правочин укладений у письмовій формі, підписаний повноважними представниками юридичних осіб, які мають необхідний обсяг дієздатності, без зауважень і складання протоколу розбіжностей, скріплений відтисками печаток підприємств. Його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, сторонами не оспорений та у судовому порядку недійсним не визнаний.

Відтак, в силу положень статті 629 ЦК України, зазначений договір є обов'язковим для виконання його сторонами.

Суд вважає, що укладений договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а тому виниклі між сторонами спірні правовідносини за правилами абзацу другого частини 1 статті 193 ГК України - до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, - регулюються відповідними нормами зобов'язального права і глави 63 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Приписами частини 1 статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, належною підставою для виникнення у замовника обов'язку оплатити виконану виконавцем роботу за договором відповідно до чинного законодавства є прийняття замовником наданих послуг, підтверджене відповідними доказами.

Згідно п. 6.1, п. 6.3 договору Виконавець зобов'язаний: забезпечити надання послуг у строки, встановлені цим договором, забезпечити надання послуг, якість яких відповідає умовам, установленим Договором. Замовник зобов'язаний приймати послуги згідно з актами приймання - передавання наданих послуг по кожній підвідомчій установі окремо.

У підтвердження факту надання послуг у період квітень, травень, листопад, грудень 2014року позивач посилається на акти надання послуг №№1-13-1131, 1135, 1137, 1140-1141, 1152-1159, 1161-1201, 1203-1208, 1210-1251, 1253-1268, 1274, 1277-1278, 2719-2726, 2846, 2733-2744, 2750-2758,2764-2769, 2771-2776, 2847, 2778, 2784, 2789, 2790, 2793-2796, 2803-2804, 2808-2812, 2816, 2817, 2820, 2822, 2823, 2826, 2830-2831, 2839, 2841-2843, №№2931-2936, 2938, 2942-2945, 2956, 2962 - 2970, 2976 - 2981, 2983 - 2988, 2996, 3001, 3002, 3005-3008, 3015-3016, 3020-3024, 3028-3029, 3032, 3034, 3035, 3038, 3042, 3049, 3057, 3059, 3060, 3061.

Вищевказані акти надання послуг підписані уповноваженими посадовими особами Замовника та Виконавця, завірені печатками юридичних осіб. Надані послуги прийняті відповідачем без будь-яких зауважень та претензій щодо об'єму, якості та визначеної вартості.

Тим самим позивачем у передбаченому умовами договору порядку за вказаними актами результати надання послуг передані відповідачу на загальну суму 226170,00грн.

Акти не містять дати їх підписання, тому, за відсутності доказів протилежного, суд вважає акти підписаними у останній день місяця, у якому фактично послуги надавались.

Факт надання позивачем цих послуг визнаний відповідачем.

У статті 599 ЦК України наголошується, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині 1 статті 903 ЦК України наголошується, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За умовами пунктами 4.1, 4.2 договору сторони встановили порядок здійснення оплати: розрахунки провадяться шляхом оплати Замовником після пред'явлення Виконавцем рахунка на оплату та підписання акту приймання - передавання наданих послуг. Замовник здійснює оплату послуг виконавцю через Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області за наявності фінансування з Державного бюджету України. До рахунку додаються акти приймання - передавання наданих послуг.

За актами звірки розрахунків за квітень, травень, листопад та грудень 2014року, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи, відповідач станом на 28.01.2015року підтвердив заборгованість за означені періоди за вказаними актами в сумі 226170,00грн.

Відповідачем належними і допустимими доказами наявність заборгованості в розмірі 226170,00грн. перед позивачем не спростовано, доказів її погашення у добровільному порядку суду не надано.

У письмовому відзиві Управління визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 226170,00грн.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач зазначив, що до моменту розгляду справи в суді ним не отримано рахунки на оплату, що передбачено пунктом 4.1 договору.

Суд не приймає до уваги вищезазначені доводи відповідача виходячи з наступного.

За приписами частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до Листа Міністерства фінансів України від 30.05.11 р. № 31-08410-07-27/13794, за своїм призначенням рахунки (рахунки-фактури) не відповідають ознакам первинного документу, оскільки їм не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження чи дозвіл на проведення господарської операції, а носять виключно інформаційний характер.

Таким чином, рахунок-фактура призначений для інформування особи у якої існують зобов'язання по його сплаті про суму до сплати, розрахункові реквізити отримувача коштів та інші дані, необхідні для здійснення оплати. Саме з такою метою рахунок передбачений договором.

За своєю правовою природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України, відповідно до частини першої якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 вказаного нормативно-правового акту, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не мін виконати свого обов'язку.

Означена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2009 року по справі № 37/405 та постанові Вищого господарського суду України від 18 червня 2013 року по справі № 923/38/13-г.

Платіжні реквізити сторін наведені в тексті договору про закупівлю послуг за державні кошти № 2621 від 25.03.2014 р.

Суд не може взяти до уваги аргументи позивача про неможливість виконання зобов'язань за договором у зв'язку з відсутністю необхідного фінансування з Державного бюджету України та непроходження платежів в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Донецькій області.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що Замовник здійснює оплату послуг Виконавцю через Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, за наявності фінансування з Державного бюджету України.

У силу частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, цією статтею зазначено, що строк виконання зобов'язання може визначатись подією, яка неминуче настане.

Між тим, вказана норма закону не може бути застосована до спірних правовідносин, враховуючи, що подією є явище, що виникає незалежно від волі людей, а дією є життєвий факт, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею, діяльності людей, які, у свою чергу, поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону (правопорушення).

Спірний договір фактично містить умову, відповідно до якої виконання зобов'язання з оплати коштів за виконані роботи пов'язано з дією особи, яка не є стороною такого правочину.

Однак, за змістом статті 511 ЦК України зобов'язання не може створювати обов'язку для третьої особи.

Навіть у випадку покладення виконання обов'язку боржником на іншу особу, відповідно з вимогами частини 2 статті 528 ЦК України, відповідальним за виконання зобов'язання залишається боржник, а не така особа.

Наявність чи відсутність фінансування відповідача не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за надані послуги за вказаним вище договором.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність Замовника і не є законною підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. Аналогічна позиція викладена у постанові від 15.05.2012року № 11/446 Верховного Суду України та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД та Оліус проти України» від 18.05.2005року.

Положеннями статті 96 ЦК України унормовано, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Таким чином, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області не звільняється від виконання грошового зобов'язання, прострочка виконання якого зумовлена відсутністю фінансування.

За приписами ч. 5 ст. 78 ГПК України, в разі визнання позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що дії відповідача щодо визнання позову не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, виходячи з того, що позов повністю доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 226170,00грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивач на підставі ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3%річних в сумі 4944,75грн. та втрати від інфляції в сумі 79159,50грн.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само 3% річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності та незалежно від вини відповідача, оскільки неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від його виконання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3%річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання, позивач мав підстави для нарахування вказаних сум. Період стягнення 3% річних, втрат від інфляції визначено позивачем з 28.01.2015року по 20.10.2015року.(арк. справи 83, том 5).

Перевіривши за допомогою Інформаційно - пошукової системи "Ліга" здійснені позивачем розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку, що розрахунок здійснено позивачем вірно, в цій частині позовні вимоги задовольняються.

Щодо порядку розрахунку втрат від інфляції суд зазначає, що за приписами ст. 625 ЦК України визначення періоду нарахування у календарних датах є неможливим внаслідок законодавчо встановленого порядку визначення індексу інфляції за місяць. Однак, фактично здійснюючи розрахунок позивач використовував індекси інфляції за період: лютий 2014року - вересень 2014року, що є правомірним.

Таким чином, за наслідками перевірки за допомогою Інформаційно - пошукової системи "Ліга" суд визнає розрахунок позивача вірним, тому позовні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції в сумі 79159,50грн. підлягають задоволенню.

Окрім того, предметом спору у справі є матеріально-правова вимога ТОВ «АБ «Легіон» про стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 40936,77грн., що нарахована за період з 28.01.2015року по 20.10.2015року, та штрафу в сумі 15831,90грн. за неналежне виконання умов договору в частині оплати послуг. Дані штрафні санкції нараховано на підставі ч.2 ст.231 ГК України.

Відповідно до вимог статей 216 - 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Порушенням зобов'язання, як визначено статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

З наведеними нормами Цивільного кодексу України кореспондуються положення частини 1 статті 230 ГК України, згідно якої штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідальність сторін обумовлена у розділі 7 договору: п. 7.1 - у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором; п. 7.2 - у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі послуг за бюджетні кошти Виконавець сплачує замовнику штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у розмірі: за порушення умов зобов'язання щодо якості послуг стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних послуг; за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості; 7.3 - Замовник звільняється від сплати будь-яких штрафних санкцій та відшкодування збитків у разі затримки сплати грошових коштів виконавцю, якщо така затримка спричинена відсутністю своєчасного бюджетного фінансування.

Таким чином, зі змісту розділу 7 договору вбачається, що відповідальність Замовника - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - у вигляді пені або штрафу за неналежне виконання договірних зобов'язань у випадку порушення строку оплати наданих послуг умовами правочину не передбачена.

Пленум Вищого господарського суду України у пункті 2.2 постанови від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснив: якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Нормами Глави 63 ЦК України «Послуги. Загальні положення» відповідальність Замовника за неналежне виконання договірних зобов'язань у вигляді нарахування пені не встановлена.

Суд не бере до уваги посилання ТОВ «АБ «Легіон», в обґрунтування стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області штрафних санкцій, на необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статі 231 ЦК України зважаючи на таке.

У силу частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі №42/562 від 06.12.2010року.

Умовами договору №2621 від 25.03.2014р. визначено, що Замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а Виконавець вправі вимагати від нього відповідної оплати, тому у спірних правовідносинах зобов'язання Замовника відносяться до грошових.

Приймаючи до уваги, що сплата відповідачем боргу в сумі 226170грн. є грошовим зобов'язанням, суд вважає, що стягнення пені та штрафу на підставі ч.2 ст.231 ГК України є безпідставним.

Щодо тверджень відповідача про наявність у позивача обов'язку врегулювати спір у досудовому порядку суд зазначає:

За позицією Конституційного суду України, викладеною в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002року у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Згідно ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Внаслідок зменшення позивачем заявлених позовних вимог за клопотанням ТОВ «АБ «Легіон», яке викладене у вказаній заяві, судовий збір в сумі 15259,36грн. повертається позивачу з Державного бюджету України. Розмір судового збору, який слід повернути, вирахувано судом виходячи з приписів Закону України «Про судовий збір» у редакції, що діяла на час звернення з позовом.

У відповідності до ст.49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно на відповідача покладається судовий збір в сумі 6205,48грн.(2% від розміру задоволених позовних вимог виходячи з розміру судового збору, який передбачений Законом України «Про судовий збір» у редакції, що діяла на час звернення з позовом), в решті судовий збір залишається на позивачі.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 8,13,124 Конституції України, ст.ст. 11, 509, 511, 525, 526, 528, 530, 610, 612, 625, 901, 903 Цивільного кодексу України; ст. ст.193, 231, 232 Господарського кодексу України, статтями 4-2, 4-3, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 78, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенство Безпеки "Легіон" м.Кіровоград до відповідача Головного територіального управління юстиції у Донецькій області м.Краматорськ Донецька область за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення основного боргу в сумі 226170,00грн., 3%річних в сумі 4944,75грн., втрат від інфляції в сумі 79159,50грн., пеню в сумі 40936,77грн., штраф в сумі 15831,90грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84313, Донецька область, м.Краматорськ, бул. Машинобудівників, буд.32, ідентифікаційний код 34898944) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенство Безпеки "Легіон" (25006, Кіровоградська область, м. Кіровоград, вул. Велика Перспективна, будинок 48-Б, ідентифікаційний код 35729068) основний борг в сумі 226170,00грн., 3% річних в сумі 4944,75грн., втрати від інфляції в сумі 79159,50грн., судовий збір в сумі 6205,48грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенство Безпеки "Легіон" (25006, Кіровоградська область, м. Кіровоград, вул. Велика Перспективна, будинок 48-Б, ідентифікаційний код 35729068) судовий збір в сумі 15 259,36грн.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 05.11.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 09.11.2015 року.

Головуючий суддя А.М. Осадча

Суддя О.О. Кучерява

Суддя О.В. Кротінова