РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/24022/15

За позовом Державного підприємства «Володимирське лісове господарство» (вул. Партизанська, 23, с.Антонівка, Володимирського району, Рівненської області, 34380)

до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168)

про стягнення 74 344,38 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Городний М.А., довіреність №40 від 09.01.2015 р.;

від відповідача: Дягель І.І., довіреність №220/377 від 21.05.2015 р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Володимирське лісове господарство» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості по договору №343/3/69 від 19.12.2014 р. у визначеній сумі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань по зазначеному правочину, а саме, не сплату визначеної у договорі суми грошових коштів за поставлений товар, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/24022/15 та призначено на 07.10.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 р. розгляд справи відкладено на 27.10.2015 р.

В судові засідання 07.10.2015 р., 27.10.2015 р. з`явились представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 07.10.2015 р. через канцелярію суду позивачем надано клопотання №1441 від 02.10.2015 р. про залучення документів до матеріалів справи, зокрема, заяву №1442 від 02.10.2015 р. в якій позивач підтверджує, що на момент судового розгляду по справі №910/24022/15 підприємство та Міністерство оборони України не перебувають у будь-яких правовідносинах, крім тих, що є предметом судового розгляду, а також не перебували у будь-яких правовідносинах в минулому.

Клопотання позивача судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 07.10.2015 р. через канцелярію суду представником відповідача поданий відзив на позовну заяву б/н від 06.10.2015 р. з додатками, в якому відповідач зазначає про відсутність бюджетних коштів з відповідним призначенням на оплату отриманої згідно Договору №343/3/36 про закупівлю товарів за державні кошти від 19.12.2014 р. продукцію. У заяві, долученій до відзиву, відповідач підтверджує, що у провадження господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору. Відзив на позовну заяву з доданими до нього документами долучений до матеріалів справи.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. представник позивача надав клопотання про залучення документів до матеріалів справи.

Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судових засідань сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з`ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов`язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов`язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.10.2015 р. проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд,

ВСТАНОВИВ:
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між Міністерством оборони України (далі - Замовник) та Державним підприємством «Володимирське лісове господарство» (далі - Постачальник) було укладено Договір про закупівлю товарів за державні кошти №343/3/69 від 19.12.2014 р. (далі Договір).

Пуктом 1.1 Договору передбачено, що Постачальник зобов`язується до 20 грудня 2014 року поставити Замовникові деревину необроблену (02.20.1) 11 лотів, а саме лот 2 лісоматеріали круглі типу «Стойка» 124,78 м3, у асортименті, у кількості та за цінами зазначеними в Специфікації постачання товарів, що додається до Договору (додаток 1 до Договору), а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити товар.

Розділами ІІ-VII Договору сторони узгодили якість товару, ціну договору, порядок здійснення оплати, поставку товару, права та обов`язки сторін та їх відповідальність тощо.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що Договір набирає чинності з моменту підписання його двома Сторонами і діє до « 31» грудня 2014 року, а з питань розрахунків - до повного виконання Сторонами зобов`язань по даному Договору.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положенняЦивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.3. Договору Обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків. У випадку зменшення обсягів закупівлі Сторонами укладається відповідна додаткова угода до цього Договору..

У відповідності до п. 5.1. Договору Постачання товарів здійснюється Постачальником до 20.12.2014 року.

Пунктами 5.2, 5.3, 5,5 Договору визначено, що місцем поставки товарів є місцезнаходження станцій розвантаження Вантажоодержувачів, зазначених в п.3.7 цього Договору, а саме: Пологи, Придністровська залізниця Запорізької області військова частина НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: с. Ольшаниця Рокитнянського району Київської обасті , 09635.

Постачальник, не пізніше ніж за 1 (один) робочий день, письмово повідомляє Замовника та Вантажоодержувача про дату постачання товарів. Дозволяється постачання товарів партіями.

Товари постачаються в комплектації, що забезпечує їх збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, технічними умовами.

У відповідності до п.5.9 Договору датою виконання зобов`язання по постачанню товарів є дата підписання Вантажоодержувачем Актів приймання-передавання товару.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору позивачем було поставлено відповідачу товару на суму 74 344,38 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 12 390,73 грн., що підтверджується видатковою накладною від 22.12.2014 р. та рахунком-фактурою №410 від 22.12.2014 р., копії яких долучено до матеріалів справи.

Крім того, факт отримання відповідачем товару на суму 74 344,38 грн. підтверджується засвідченим печатками та підписами сторін по договору Актом приймання-передавання товару №1 та податковими накладними Державного підприємства «Володимирецьке лісове господарство» від 22.12.2014 р. №2451 та №2700 на відповідні суми.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п.2.1 Договору Постачальник повинен передати Замовнику передбачений цим Договором товар, якість якого відповідає вимогам ДСТУ 21-48-93, ДСТУ 4020-2-2001, та інших діючих нормативних документів, визначених у Специфікації даного Договору.

Відповідно до п.5.7 Договору Приймання товарів за кількістю та якістю проводиться представником Замовника від Постачальника, та оформляється Актом приймання-передавання товару, який складає Вантажоодержувач.

Заперечень щодо факту поставки товару за вказаною накладною відповідачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленого товару та актів про недоліки товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Державним підприємством «Володимирське лісове господарство» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов`язання з передачі товару Міністерству оборони України, а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 наведеної норми).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до п. 3.1, п.3.2 Договору ціна за одиницю товару визначається, відповідно до Специфікації даного Договору. Вартість товару становить: 74 344,38 грн, в т.ч. ПДВ. 12 390, 73грн. Загальна сума Договору залишається незмінною до повного виконання Сторонами зобов`язань за Договором, крім випадків зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків та узгодженого, шляхом підписання додаткової угоди, зменшення Сторонами ціни Договору.

Згідно з п. 4.1., п.4.2, п.4.3 Договору розрахунки за поставлені та належним чином прийняті товари належної якості та кількості проводяться шляхом оплати Замовником після пред`явлення Постачальником рахунку-фактури (2 примірники) (далі - рахунок) протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати постачання, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків.

До рахунку-фактури Постачальником додаються: видаткові накладні на постачання товару;акти приймання-передавання товару (Додаток № 2 до Договору).

Замовник протягом п`яти календарних днів повертає рахунки Постачальнику без оплати у наступних випадках: при перевищенні суми Договору, визначеної п. 3.1 цього Договору; при неналежному оформленні документів (відсутності печатки, підписів, невідповідності форми та змісту актів формам, наведеним у додатках до Договору); при наданні документів на оплату після закінчення строку дії договору; відсутності повного комплекту документів, передбаченого п. 4.2 Договору;

Документи не оформлені встановленим чином, повертаються Постачальнику для усунення недоліків, розрахунки за даними документами проводяться після усунення недоліків.

Згідно з п. 6.1 Договору Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари, відповідно до умов Договору.

Як встановлено судом під час розгляду справи Міністерство оборони України свої зобов`язання щодо оплати отриманого товару за Договором не виконало, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 74 344,38 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов`язань та з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу відповідача Претензію №592 від 06.04.2015 р. щодо порушення строків оплати та сплати суми заборгованості в розмірі 74 344,38 грн., в якій поставлено питання про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в передбачений законом термін.

Натомість, на адресу Державного підприємства «Володимирецьке лісове господарство» відповідачем була направлена відповідь на претензію, з якої вбачається, що відповідачем не заперечується заборгованість перед постачальником по договору №343/3/69 від 19.12.2014 р. у сумі 34 344,38 грн., разом з тим, у Головного управління оперативного забезпечення Збройних сил Україи станом на 18.06.2015 р. відсутні правові підстави для здійснення оплати у 2015 р. за поставлений товар постачальником у 2014 р.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, свої зобов`язання щодо сплати Державному підприємству «Володимирське лісове господарство» грошових коштів в сумі 74 344,38 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Міністерства оброни України утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про закупівлю товару за державні кошти №343/3/69 від 19.12.2014 р. суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 74 344,38 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Судом досліджено, що відповідач у поданому відзиві на позовну заяву, як на підставу не здійснення оплати спірних коштів посилається на надання позивачем Міністерству оборони України рахунків на оплату після закінчення 2014 бюджетного року, оскільки, акт приймання-передавання товару підписаний не був, а звіт про закінчення переговорної процедури закупівлі комітетом з конкурсних торгів Міністерства оборони України було затверджено 30.12.2014 р., а отримано Головним управлінням оперативного забезпечення Збройних Сил України лише 06.01.2015 р.

Як вбачається з умов спірного Договору його предметом є здійснення позивачем поставки товару відповідачу, який кореспондується з обов`язком останнього здійснити відповідну оплату.

Документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару згідно Договору, так і факт виникнення у відповідача зобов`язання з оплати поставленого товару, є: рахунок-фактура, видаткова накладна, акт приймання-передавання товару, податкові накладні - підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, оплачених у централізованому порядку, які сторонами належним чином оформлені та підписані без зауважень.

Проте, суд зазначає, що саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість поставленого товару. При цьому рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Як зазначено в п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Суд звертає увагу сторін, що Цивільним кодексом, а саме ч. 1 ст.212 зазначено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Разом з тим, ч.1 ст. 613 передбачено, що Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Отже, враховуючи вищезазначені умови Договору щодо встановлення строку оплати та приписи чинного законодавства, обов`язок відповідача оплатити поставлений товар пов`язаний із фактом отриманням (прийняття) самого товару, а не рахунку - фактури на його оплату, який в свою чергу містить інформацію щодо найменування, кількості, ціни, загальної вартості товару та банківські реквізити постачальника, відомості про які відомі відповідачу згідно специфікації та товаросупровідних документів на поставлений товар.

Тобто, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку оплати поставлений товар.

Окрім того, з наведеної рахунок-фактури вбачається, що реквізити позивача збігаються з реквізитами, вказаними у договорі та у рахунку- фактурі № 410 від 22.12.2014 р. на оплату поставленого 22.12.2014 р. товару згідно видаткової накладної № 305 від 22.12.2014 р., отже відповідач був обізнаний із реквізитами, за якими йому слід було перераховувати кошти на оплату вартості товару за останньою поставкою.

Доказів зміни зазначених платіжних реквізитів станом на час проведення судового засідання 27.10.2015 р. сторонами суду не надано.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач був зобов`язаний виконати свій обов`язок за спірним Договором та вчинити відповідні дії для здійснення оплати за поставлений позивачем товар за відсутності рахунку-фактури №410 від 22.12.2014 р., враховуючи, що сам факт здійснення Державним підприємством «Володимирське лісове господарство» поставки відповідачем не заперечується.

При цьому, судом не приймаються до уваги як такі, що позбавлені фактичного та правового обґрунтування і не відповідають нормам чинного законодавства посилання відповідача як на підстави невиконання зобов`язань за Договором дії позивача, органів Державної казначейської служби України та відсутність його вини у виникненні заборгованості, зокрема, в нездійсненні реєстрації спірної заборгованості у органах Державної казначейської служби України, що в свою чергу призвело до відсутності відповідного бюджетного призначення на відповідий рік, а відтак до неможливості відповідача здійснити оплату поставленого позивачем товару у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, оскільки чинним законодавством України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, тобто мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Суд звертає увагу, що майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Бюджетні установи для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності, укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, не зважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, в тому числі й державних органів, організацій та установ, заснованих на державній власності, якими, зокрема, є позивач та відповідач.

Згідно з частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ані Господарський кодекс України, ані Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним Договором не виділяють в окрему категорію осіб "бюджетні установи" і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, орган державної влади, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов`язань за такими договорами.

Тому самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обов`язку такого органу, який виступає стороною зобов`язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Тобто, відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за Договором, і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, у тому числі Державної казначейської служби України.

Згідно п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.13 р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.05) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.04) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. №3-28гс12 у справі №11/446., а також у постановах Вищого господарського суду України від 24.11.2014 р. у справі №903/344/14 та від 20.11.2014 р. у справі №910/11121/14.

Таким чином, посилання відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування за відсутності вини відповідача не звільняє останнього від виконання взятого на себе договірного зобов`язання щодо перерахування оплати за поставлений товар.

Інших обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідачем суду не надано.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03186, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРОПУ 00034022) на користь Державного підприємства «Володимирське лісове господарство» (34380, Рівненська область, Володимирський район, с.Антонівка, вул. Партизанська, 23, ) заборгованість у розмірі 74 344 (сімдесят чотири тисячі триста сорок чотири) грн. 38 коп. та судовий збір у розмірі 1 827,00 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон