ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 листопада 2015 р. Справа № 903/947/15
за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище", с. Городище, Луцького району

до приватного підприємства "Айслаг", м. Луцьк

про розірвання договору поставки №33 від 22.01.2015р., стягнення 818668,97 грн.

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич О.В.

за участю представників:

від позивача: Максимчук Ю.П. (дов. №2 від 12.01.2015р.),

від відповідача: Процик В.І. (дов. №07 від 20.01.2015р.)

Суть спору: позивач звернувся з позовною заявою до господарського суду, в якій просив розірвати договір поставки №33 від 22.01.2015р., стягнути з відповідача 594512,59 грн. пені за період з 06.02.2015р. по 06.08.2015р., 3677,47 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 06.02.2015р. по 30.03.2015р., 127223 грн. збитків, завданих інфляцією, за період лютий - березень 2015р.,67632,94 грн. збитків.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №33 від 22.01.2015р.

Ухвалою суду від 31.08.2015р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 23.09.2015р., зобов'язано відповідача подати суду письмові пояснення на заявлений позов, докази на їх підтвердження; належним чином завірену копію Статуту державного підприємства приватного підприємства "Айслаг".

18.09.2015р. відповідач через канцелярію суду подав відзив №01-03/260 від 16.09.2015р., в якому просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 23.09.2015р. представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.09.2015р.позивні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві №01-03/260 від 16.09.2015р.; заявила про те, що ПП "Айслаг" не заперечує проти розірвання договору за взаємною згодою сторін.

У зв'язку із необхідністю витребування додаткових пояснень та доказів розгляд справи ухвалою від 23.09.2015р. було відкладено на 21.10.2015р.; зобов'язано позивача подати суду письмові пояснення по справі з врахуванням заперечень відповідача на позов, викладених у відзиві №01-03/260 від 16.09.2015р.; запропоновано позивачу розглянути пропозицію відповідача про розірвання договору поставки №33 від 22.01.2015р. за взаємною згодою сторін.

Позивач на виконання вимог суду 20.10.2015р. через канцелярію суду подав письмові пояснення на відзив відповідача №01-03/260 від 16.09.2015р.

В судовому засіданні 21.10.2015р. представник позивача повідомив, що позивачем розглянута пропозиція відповідача про розірвання договору поставки №33 від 22.01.2015р. за взаємною згодою сторін. Однак, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Городище" не погоджується на розірвання договору №33 від 22.01.2015р. за взаємною згодою, підтримує вимогу про розірвання договору №33 від 22.01.2015р. судом.

У зв'язку з необхідністю витребування додаткових пояснень і доказів ухвалою від 21.10.2015р. розгляд справи було відкладено на 29.10.2015р.

29.10.2015р. в судовому засіданні було оголошено перерву до 11.11.2015р. для ознайомлення з письмовими поясненнями позивача, поданими 28.10.2015р., для уточнення позивачем позовних вимог.

05.11.2015р. представник позивача через канцелярію суду подав уточнення прохальної частини позовних вимог від 05.11.2015р., в якій просить розірвати договір поставки №33 від 22.01.2015р., стягнути з відповідача 594512,59 грн. пені, 29290,37 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 127223 грн. збитків, завданих інфляцією, 67632,94 грн. збитків, а всього 818668,97 грн.

У порівнянні з первісно заявленими позовними вимогами позивач уточненням прохальної частини позовних вимог від 05.11.2015р.збільшив розмір позовних вимог.

Збільшення розміру позовних вимог до прийняття рішення по справі - процесуальне право позивача, передбачене ст.22 ГПК України.

А тому судом прийнято до розгляду заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, а відтак має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

в с т а н о в и в:

22.01.2015 року між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Городище" як покупцем і приватним підприємством "Айслаг" як постачальником було укладено договір поставки нафтопродуктів №33.

Згідно з п.1.1. договору предметом договору є нафтопродукти в асортименті.

Пунктами 2.2., 2.4. договору визначено, що загальна кількість товару, асортимент і ціна товару погоджується сторонами при формуванні замовлення та визначається в накладних, які виписуються постачальником, а загальна сума поставки становить 20 000 000 грн.

Згідно з п.4.1. договору товар мав постачатися покупцю частинами.

Пунктами 4.3., 5.1. договору було визначено, що поставка кожної партії здійснюється на підставі накладної згідно замовлення покупця. Замовлення передається покупцем усно або шляхом заповнення бланку замовлення, електронною поштою, факсом тощо. Зміни в замовлення вносяться за згодою сторін. Підтвердження факту подання покупцем та отримання постачальником заявки є накладна, підписана сторонами. Поставка товару здійснюється протягом десяти днів з моменту прийняття заявки або в строки, погоджені сторонами при прийнятті заявки.

Покупець зобов'язаний здійснити передоплату замовленого товару протягом двох календарних днів з моменту отримання рахунку від постачальника.

Згідно з пунктами 7.1., 7.2. договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов'язань, що лишились невиконаними.

23.01.2015 року позивач усно замовив у відповідача дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F в кількості 161000 літрів, за ціною 13,60 грн. за 1 літр на загальну суму 2189600 грн. з ПДВ.

Цього ж дня - 23.01.2015 року відповідач виписав і надав позивачу рахунок №1877 на оплату 161000 літрів дизельного пального ДТ-3-К5, сорту F за ціною 13,60 грн. з ПДВ на загальну суму 2189600 грн.

Виписавши і надавши рахунок на оплату саме того пального, саме тієї марки і сорту, саме такої кількості, за тою ж ціною за 1 літр і саме на таку вартість, як замовляв позивач, відповідач вчинив дію, яка свідчать про прийняття ним заявки.

За умовою пункту 4.3. договору поставка товару мала здійснюватися протягом десяти днів з моменту прийняття заявки або в строки, погоджені сторонами при прийнятті заявки.

Оскільки при прийнятті заявки іншого строку, ніж того, що було визначено в п.4.3. договору, сторонами узгоджено не було, то слід вважати, що поставка дизельного пального ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 161000 літрів, за ціною 13,60 грн. за 1 літр на загальну суму 2189600 грн. мала здійснюватися відповідачем у 10-денний строк з моменту прийняття заявки.

На підставі виставленого рахунку позивач платіжним дорученням №101 від 26.01.2015 року перерахував на рахунок ПП "Айслаг" 2189600 гривень, зазначивши в призначенні платежу "За паливо дизельне згідно рахунку №1877 від 23.01.2015 року, в т.ч. ПДВ 20% - 364933.33 грн."

Після передоплати відповідач на підставі видаткових накладних передав позивачу нафтопродукти: 27.01.2015 року - дизельне пальне марки ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 20235 літрів, за ціною 13,60 гривень на суму 275196 гривень; 29.01.2015 року - дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 11409 літрів, за ціною 13,60 гривень на суму 155162,40 гривень; 29.01.2015 року - дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 11409 літрів, за ціною 13,60 гривень на суму 155162,40 гривень; 02.02.2015 року - дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 11447 літрів, за ціною 13,30 гривень на суму 152245,10 гривень; 02.02.2015 року - дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 11447 літрів, за ціною 13,30 гривень на суму 152245,10 гривень; 03.02.2015 року - дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 20235 літрів, за ціною 13,30 гривень на суму 269125,50 гривень.

Позивачем було прийнято також від відповідача 06.02.2015 року - масло, нігрол і солідол на суму 26515 гривень, а 02.03. 2015 року - бензин А92 в кількості 4860 літрів за ціною 17,46 за 1 літр на суму 84855,60 гривень (всього на суму 111370,60 грн.).

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, ці нафтопродукти були прийняті у зв'язку з тим, що СТзОВ «Городище» не було впевнене, чи передасть ПП «Айслаг» у повному обсязі замовлене ним дизельне пальне, а закупівельні ціни на нафтопродукти зростали.

Незважаючи на те, що 06.02.2015р., 02.03.2015р. було передано не дизельне пальне, а бензин і мастила, вартість товару, переданого 06.02.2015р., 02.03.2015р., при розрахунку було включено позивачем у вартість пального, переданого відповідачем у 10-денний термін.

10.03.2015 року відповідачем знову було передано позивачу дизельне пальне ДТ-3-К5, сорту F, в кількості 20235 літрів, за ціною 13,65 гривень.

11.03.2015 року позивач надіслав відповідачу листа з вимогою поставити залишок дизельного пального в кількості 50390 літрів на суму 685312,95 гривень за ціною 13,60 гривень за 1 літр.

18.03.2015 року відповідач передав позивачу 8120 літрів дизельного пального ДТ-3-К5, сорту F, на суму 110432 грн. за ціною 13,60 гривень за 1 літр.

Після цього відповідач платіжними дорученнями №921 від 27.03.2015 року, №928 від 30.03.2015 року повернув позивачу залишок коштів за непоставлені нафтопродукти на загальну суму 574880,94 грн. (571461,08 + 3419,86).

З наведеного вбачається, що всього за період з 27.01.2015р. по 18.03.2015р. відповідач передав позивачу нафтопродуктів на загальну суму 1717656,50 грн., з них: у строк до 10 днів з моменту прийняття заявки відповідач передав позивачу дизельного пального на загальну суму 890011 грн.

В серпні 2015 року позивач звернувся з позовною заявою до суду, посилаючись на те, що відповідачем не було передано 74818 літрів дизельного пального на суму 472044,50 грн. у десятиденний термін з моменту передоплати (станом на 06 лютого 2015 року).

У зв'язку з цим позивач просив розірвати договір поставки №33 від 22.01.2015р., стягнути з відповідача 594512,59 грн. пені, 3677,47 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами (враховуючи уточнення позовних вимог від 05.11.2015р. - 29290,37 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами), 27223 грн. збитків, завданих інфляцією, 67632,94 грн. збитків.

Укладений між приватним підприємством «Айслаг» і сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Городище» договір №33 від 22.01.2015р. за своєю правовою природою є договором поставки.

Виходячи з умов договору, положень статей 655, 712 Цивільного кодексу України договір поставки є різновидом договору купівлі-продажу, відносини за яким регулюються параграфом 3 розділу 3 Цивільного кодексу України і загальними положеннями цивільного законодавства про зобов'язання і договори.

Відповідно до пункту 2 статті 712 Цивільного кодексу України договір поставки є окремим видом договору купівлі-продажу, і положення, які регулюють правовідносини за договором купівлі-продажу, застосовуються до договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Вимога позивача про розірвання договору поставки №33 від 22.01.2015р. до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Як на правову підставу розірвання договору №33 від 22.01.2015р. позивач посилається на ст.651 Цивільного кодексу України.

У відповідності із ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

Відтак, встановленню підлягає не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, котра може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

Оцінюючи істотність порушення відповідачем умов договору №33 від 22.01.2015р., суд виходить з того, що позивач з огляду на положення ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України не обґрунтував, що він значною мірою позбавився того, на що розраховував при укладенні договору, внаслідок чого ним не було досягнуто цілей договору.

Також позивачем не було надано жодних доказів, які б свідчили про те, що невиконанням зобов'язання з поставки у 10-денний строк з часу прийняття заявки дизельного пального, відповідач заподіяв СТзОВ «Городище» шкоду.

Пунктом 8.1. договору №33 від 22.01.2015р. передбачено, що при невиконанні чи неналежному виконанні умов договору винна сторона несе відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,5% за кожен день прострочення від неоплаченої суми або суми невиконаної чи неналежно виконаної умови.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня може нараховуватись за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Така правова позиція підтверджується і практикою Верховного Суду України (постанова від 06.05.2012р., справа №6-49цс12).

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки в даному випадку відповідачем не було виконано договірне зобов'язання з передачі товару, тобто негрошове зобов'язання, вимога про стягнення з відповідача 594512,59 грн. пені, 127223 грн. збитків, завданих інфляцією, до задоволення не підлягає.

Згідно із уточненням прохальної частини позовних вимог від 05.11.2015р. позивач просить також стягнути з відповідача 29290,37 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нараховуючи їх від суми коштів, на яку товар не було передано.

Обчислюючи проценти за користування чужими грошовими коштами, позивач виходить із розміру облікової ставки НБУ.

У відповідності із частиною 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України в пунктах 4.1., 6.1. - 6.3. постанови від 17.12.2013 р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Однак, договором №33 від 22.01.2015р., розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами передбачено не було.

Приписами частини першої статті 1048 ЦК України передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, ст.1048 Цивільного кодексу України надає право позикодавцю отримати проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ від позичальника.

Ця норма закону міститься в главі 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад», тобто вона регулює відносини, які виникають з договорів позики, кредиту, банківського вкладу.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок невиконання договору поставки, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позову та стягнення 29290,37 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі статті 536 ЦК України, із застосуванням облікової ставки Національного банку України, відсутні.

Такої ж правової позиції дотримується і Судова палата у господарських справах Верховного Суду України в постанові від 15.04.2015р. у справі № 910/2899/14.

Окрім цього, однією із підстав для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є факт користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Кошти відповідачу були перераховані позивачем на правовій підставі - договорі №33 від 22.01.2015р., як передоплата за нафтопродукти, і в період з 06.02.2015р. по 18.03.2015р. (за який нараховуються проценти) відповідачем ще здійснювалась поставка нафтопродуктів, тому не можна погодитись з доводами позивача про користування відповідачем в цей період чужими коштами, оскільки це була плата за його (відповідача) товар.

Позивач просить також стягнути з відповідача 67632,94 грн. збитків, завданих невиконанням відповідачем зобов'язання щодо поставки 42270 л дизельного пального на суму 574880,94 грн. (розрахунок - а.с.58).

На обґрунтування цієї вимоги позивач посилається на те, що внаслідок непоставки відповідачем 42270,65 л дизельного пального на суму 574880,94 грн., позивач був змушений купувати близько 100 000 л дизельного пального в іншого товариства за вищою ціною - 15,20 грн. за 1 літр.

Вимога позивача про стягнення 67632,94 грн. збитків до задоволення не підлягає.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Статтею 611 цього Кодексу визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ст. 114 вказаного Кодексу особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Зазначеною нормою також визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови №6 від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, для покладення відповідальності у вигляді відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини.

Відсутність хоча б одного елементу складу цивільного правопорушення виключає можливість покладення відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення збитків, заподіяних неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за умовами договору, то предметом доказування у даній справі є встановлення всіх обставин, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, що дизельне пальне, яке було куплено ним в іншого постачальника - ТзОВ «Панхім -Інвест», було куплено саме у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання щодо поставки відповідачем..

Разом з цим, позивачем не подано жодних доказів, які б свідчили про придбання ним дизельного пального за ціною 15,20 грн. за 1 літр на загальну суму 642513,88 грн. у ТзОВ «Панхім -Інвест».

А обчислюючи збитки, позивач посилається на довідку ТзОВ «Панхім», згідно з якою вартість 1 л дизельного пального становила 15,20 грн., не обґрунтовуючи, яке відношення до вартості дизельного пального ТзОВ «Панхім -Інвест», яке нібито продавало його позивачу, має вартість дизельного пального, яке продає ТзОВ «Панхім».

У зв'язку із відмовою в позові на позивача відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 8, 22, 114, 524, 533-535, 536, 549, 610, 611, 623, 625, 651, 655, 693, 712, 1048 Цивільного кодексу України, 193, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 44, 49, ст.ст.82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволення позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 16.11.2015р.

Суддя І. О. Якушева