РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №910/21702/15

за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до Приватного акціонерного товариства "СП "ПАРТНЕР"

про стягнення заборгованості за договором 62 300,38 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Перепелицін К.М. (дов.№7 від 13.05.2015)

від відповідача: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "СП "ПАРТНЕР" про стягнення заборгованості за договором у розмірі 62 300,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача договору №ДНП-2015-03/07 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 17.03.2015, у частині внесення оплати наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21702/15 та призначено її до розгляду на 10.09.2015 року.

За наслідками судового засідання 10.09.2015 суд виніс ухвалу про відкладення розгляду справи на 07.10.2015 року.

Ухвалою суду від 07.10.2015 судом, у задоволення клопотання сторін, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та у судовому засіданні оголошено перерву до 22.10.2015 року.

До судового засідання 27.10.2015 позивач не направив свого представника, про дату, час та місце проведення судового повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Під час судового засідання представник відповідача надав пояснення по суті спору, аналогічні тим, що викладені у відзиві позовну заяву.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2015 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - позивач) та Приватним акціонерним товариством «СП Партнер» (далі - відповідач) укладено Договір №ДНП-2015-03/07 про надання на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - Договір).

За умовами укладеного договору, зокрема пункту 1.1., позивач надає за плату відповідачеві право на організацію та експлуатацію 81 (вісімдесят одного) місця для платного паркування автотранспортних засобів, а також 9 (дев'ять) спеціальних місць для безкоштовного паркування автотранспортних засобів, які перевозять інвалідів, які розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Чорнобильська (вул. К. Уборевича) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Відповідно до п.2.2. Договору, відповідач зобов'язується здійснювати експлуатацію фіксованих місць паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування транспортних засобів, затверджених Постановою КМУ від 03.12.2009 №1342 та Правилами паркування транспортних засобів у м.Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051, а також облаштовувати й утримувати ці об'єкти за власні кошти, своєчасно та в повному обсязі перераховувати позивачу кошти за надані послуги.

Пунктом 3.1. Договору передбачено те, що відповідач сплачує на користь позивача 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу.

Загальна сума щомісячних платежів відповідача на користь позивача по договору визначена в Графіку платежів (Додаток №1 до даного договору) (п. 3.2. Договору).

Відповідно до п. 3.3. Договору, розрахунок між сторонами здійснюється щомісячно шляхом попередньої оплати у розмірі 100% місячної вартості послуг не пізніше 25-го (двадцять п'ятого) числа поточного місяця.

Пунктом 3.4. Договору сторони погодили, що позивач зобов'язаний щомісячно, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт здачі наданих послуг, а відповідач зобов'язаний не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, отримати Акт, протягом п'яти робочих днів підписати та повернути позивачеві один примірник Акту.

Згідно п. 3.5.договору, якщо у встановлений строк позивач не одержить підписаний Акт або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем відповідно до умов Договору надавались відповідачеві послуги з надання в експлуатацію фіксованих місць для паркування автотранспортних засобів за березень - липень 2015 року, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) наявних у матеріалах справи, на загальну суму 61 600,50 грн.

Відповідач у встановлений Договором строк мотивованих відмов від підписання актів приймання-передачі наданих послуг позивачу не надавав, та кошти за надані йому послуги на день звернення із позовом до суду сплатив лише частково, а саме у розмірі 3 900,00 грн.

11.06.2015 позивач звернувся до відповідача із листом №1540, у якому просив здійснити погашення наявною суми заборгованості, яка станом на 01.06.2015 становить 51 909,00 грн., а також повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку з 12.07.2015 року.

Вказана вимога залишилась відповідачем без виконання, що зумовило звернення позивача із даним позовом до суду.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що за несвоєчасне перерахування плати, зазначеної в п. 3.1. цього Договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати.

Так, у зв'язку із несплатою відповідачем грошових коштів за отримані від позивача послуги, останній нарахував відповідні штрафні санкції, а саме 514,43 грн. пені та 215,00 грн. 3% річних.

У своєму письмовому відзиві, Приватне акціонерне товариство СП «Партнер» заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те що йому чинили перешкоди з боку ТОВ охоронне підприємство «Фора-Люкс» щодо допуску відповідача на паркувальний майданчик, що унеможливлювало використання вказаного майданчика відповідачем.

Надалі, у судовому засіданні 07.10.2015 представником позивача надано до суду банківську виписку про рух грошових коштів по рахунку позивача, з якою вбачається, що на користь КП «Київтранспарксервіс» відповідачем здійснено перерахування грошових коштів у загальному розмірі заявленого основного боргу наступним чином: 03.09.2015 за березень 2015 року у розмірі 3 9997,50 грн., 03.09.2015 за квітень 2015 року у розмірі 15 795,00 грн., 10.09.2015 за травень 2015 року у розмірі 16 321,50 грн., 29.09.2015 за липень 2015 року у розмірі 5 791,50 грн. та 30.09.2015 за червень 2015 року у розмірі 15 795,00 грн., всього 57 700,50 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші ), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Укладений між сторонами договір надання послуг №1.1-132.11 від 29.12.2011 за своє правовою природою є договором про надання послуг, за умовами якого позивач є виконавцем, а відповідач відповідно замовником.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надавав послуги у відповідних розмірах та складав акти здачі-прийняття послуг для підписання відповідачем, проте останній вказані акти не підписав, мотивованих відмов не надав та грошові кошти за отримані послуги до звернення із позовом до суду не сплатив, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 57 700,50 грн.

Наразі, позивачем до матеріалів справи клопотанням долучено банківські виписки про рух грошових коштів, у підтвердження того, що відповідачем здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 57 700,50 грн. у рахунок погашення суми основного боргу.

Відповідно до положень п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Так, провадження у справі порушено 21.08.2015, про що постановлено відповідну ухвалу суду, у той час як погашення суми боргу у розмірі 57 700,50 грн. здійснено 03.09.2015, 10.09.2015, 29.09.2015 та 30.09.2015, тобто після порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для припинення провадження у справі у цій частині.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем заявлено до стягнення також відповідні штрафні санкції, а саме 514,43 грн. пені та 215,00 грн. 3% річних.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що за несвоєчасне перерахування плати, зазначеної в п. 3.1. цього Договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням умов Договору та приписів ст. 232 Господарського кодексу України, та виявлено арифметичну помилку у розрахунку, у зв'язку із чим, суд дійшов висновку про часткове задоволення пені у розмірі 415,43 грн. нарахованої до 01.07.2015 року.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд зауважує, що заявлена вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню у повному обсязі, а саме у розмірі 215,00 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів підлягають частковому задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Провадження у справі №910/21702/15 у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 57 700,50 грн. припинити.

Позов Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до Приватного акціонерного товариства СП «ПАРТНЕР» про стягнення заборгованості за договором 62 300,38 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства СП «ПАРТНЕР» (03148, місто Київ, вулиця Жмеринська, 1-А; ідентифікаційний код 13684158) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, місто Київ, вулиця Леонтовича, 6; ідентифікаційний код 35210739) 415 (чотириста п'ятнадцять) гривень 43 копійки пені, 3% річних у розмірі 215 (двісті п'ятнадцять) гривень 00 копійок та 1 826 (одну тисячу вісімсот двадцять шість) гривень 93 копійки витрат зі сплати судового збору.

У іншій частині позову - відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 22.10.2015 року. Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 27.10.2015 року.

Суддя К.В. Полякова