ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"09" листопада 2015 р.Справа № 916/3691/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрфорвард";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Справедливість-12";

про стягнення 468 941,81 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність від 02.09.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 14 від 06.07.2015р.

У судовому засіданні було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфорвард» звернулося до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Справедливість-12", в якій на підставі ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 468 941,81 грн., а також покласти на останнього витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що позивачем на користь відповідача було перераховано 2 197 532,6 грн., натомість відповідачем було поставлено товару на суму 856 952,06 грн., а також повернуто частину перерахованих позивачем грошових коштів у сумі 871 638,71 грн. Таким чином, позивач вважає, що решта суми 468 941,81 грн. є такою, що отримана відповідачем без належної правової підстави, у звязку з чим має бути повернута позивачу згідно до ст. 1212 ЦК України.

Як зазначає позивач, поставки проводилися за сьома накладними, у тому числі за накладними №1 від 5.07.2013р. та №2 від 8.07.2013р. в межах договору купівлі-продажу товарів №21 від 16.10.2012р. та за накладними № 1 від 13.06.2014р., № 2 від 25.06.2014р., № 3 від 27.06.2014р., № 4 від 01.07.2014р., № 5 від 07.07.2014р. поза межами укладеного договору.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.09.2015р. було порушено провадження у справі №916/3691/14 із призначенням її до розгляду в засіданні суду 23.09.2015р.

17.09.2015р. до канцелярії суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі (а.с.34-36), згідно яких останній вказує, що оскільки на кошти у сумі 468 941,81 грн. поставка не здійснювалася, також не було перерахунку даної суми на рахунок ТОВ „Укрфорвард, набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою, а тому вони є безпідставно набутими та підлягають поверненню.

Позивач також зазначає, що оскільки за договором купівлі-продажу №21 від 16.10.2012р. між ТОВ „Укрфорвард та ТОВ „Справедливість-12 не передбачалося проведення передплати за поставку товару сільськогосподарського призначення, а причини безпідставного перерахування коштів будуть пояснені під час судового засідання, кошти у сумі 468 941,81 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України повинні бути повернуті відповідачем, як безпідставно набуті.

У судовому засіданні 23.09.2015р., в якому було розпочато розгляд справи по суті, представниками позивача було надано пояснення щодо обставин поставки товару. Зокрема, представники позивача зауважили, що за договором не було передбачено передоплати товару, проте для того щоб обґрунтувати правомірність перерахунків, позивачем у призначенні платежу було формально зазначено про проведення передоплати.

Представники позивача також зазначали, що насправді між засновниками сторін існували інші правовідносини, в рамках яких були сплачені зазначені кошти.

Ухвалою суду від 23.09.2015р. з огляду на нез'явлення в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а також неподання ним витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 12.10.2015р.

У судовому засіданні 12.10.2015р. представником позивача було надано заяву про доповнення нормативно-правового обґрунтування позову (а.с.88-90), згідно якої останній вказує наступне.

Оскільки строк дії договору № 21 від 16.10.2012р. самим договором не визначено, на думку позивача, такий строк встановлювався у відповідності до ст. 267 ГК України та становив 1 рік, з огляду на що, за твердженням позивача, його вимоги в частині, що охоплюються дією та виникали з вищевказаного договору, мають базуватися на поверненні коштів за договором, а в частині, що не охоплюються дією договору на підставі ст. 1212 ЦК України.

Позивач у поданій заяві вказує, що в період дії договору купівлі-продажу № 21 від 16.10.2012р. ним на рахунок ТОВ «Справедливість» було перераховано 1 622 008 грн., в свою чергу відповідачем було поставлено товар лише на суму 473 111,79 грн., а також повернуто грошові кошти у сумі 871 638,71 грн., з урахуванням чого відповідач згідно договору № 21 від 16.10.2012р. повинен повернути в якості передоплати грошові кошти у сумі 277 257,5 грн.

Водночас, позивач зазначає, що після припинення дії договору він здійснив перерахування коштів на рахунок відповідача у сумі 575 524,6 грн., які були зараховані як сплата за товар за поставками, що здійснювалися без укладення договору на підставі накладних на загальну суму 383 840,27 грн., в результаті чого вказує, що грошові кошти у сумі 191 684,33 грн. повинні бути повернуті як безпідставно сплачені.

У засіданні суду 12.10.2015р. було оголошено перерву до 02.11.2015р.

Ухвалою суду від 02.11.2015р. строк розгляду справи за клопотанням представника відповідача було продовжено на пятнадцять днів, у судовому засіданні оголошено перерву до 09.11.2015р.

У судовому засіданні 09.11.2015р. представник позивача надав суду письмові пояснення з обґрунтуванням своїх вимог у табличному варіанті (а.с.110-111), згідно яких останній вказує, що позовні вимоги, які виникли в результаті укладеного договору № 21 від 16.10.2012р., охоплюються його дією, вимоги, що не охоплюються його дією базуються на підставі ст. 1212 ЦК України.

Представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача відзив на позовну заяву не надав, просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав, зазначивши, що кошти були перераховані на підставі договору, у звязку з чим їх повернення згідно до ст. 1212 ЦК України не неправомірним.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Право зміни предмету або підстави позову належить, згідно до ст. 22 ГПК України, позивачу виключно до початку розгляду справи по суті.

Приймаючи до уваги, що позивачем у відповідності до ст.22 ГПК України до початку розгляду справи по суті (23.09.2015р.) не було надано заяву про зміну предмету або підстав позову, суд розглядає позовні вимоги в первісних його рамках.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, суд при прийнятті рішення має враховувати висновки Верховного Суду України, які в силу ст. 111-28 ГПК України є обовязковими для застосування.

Відповідно до постанови від 22.01.2013р. у справі №5006/18/13/2012, Верховний суд України зазначив, що підставою для задоволення позовних вимог, заявлених на підставі ст. 1212 ЦК України, є набуття особою майна або його збереження іншою особою та відсутність для цього правових підстав або, якщо такі відпали.

Аналогічна правова позиція відображена і у постанові ВСУ від 14.10.2014р. у справі №922/1136/13.

Як встановлено судом, 16.10.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрфорвард" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Справедливість-12" (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 21 (а.с.13), відповідно до п. 1.1 якого Продавець зобовязується передати, а Покупець прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим договором товар (партію товару) у кількості, асортименті і за цінами, зазначеними в накладних на відпуск товару (товарна накладна), які є невідємною частиною цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з банківських довідки та виписок (а.с.8-12), в якості підстави перерахування коштів (призначення платежу) було зазначено передоплата за врожай 2013, 2014 року згідно договору №21 від 16.10.2012р., а також сплата згідно рахунків 7 та 8 від 1.07.2014р. та 3.07.2014р.

Таким чином, підстави для висновку, що вказані кошти були набуті без належної правової підстави у суду відсутні.

Посилання позивача на те, що вказаний договір закінчив свою дію через рік після його укладення жодним чином не змінює вищевказаних висновків суду. Так, по-перше, конклюдентні дії сторін, а саме перерахування позивачем коштів з вказанням в якості призначення платежу „за врожай 2013 та 2014р. на підставі саме цього договору та прийняття коштів відповідачем, однозначно свідчать про те, що вони вважали його діючим, що дає підстави для висновку, що правовідносини сторін щодо поставки товару сільськогосподарського призначення відбувалися в рамках цього договору. По-друге, оскільки відповідно до норм чинного законодавства для договору поставки та купівлі продажу письмова форма не є обовязковою, з огляду на те, що дії сторін свідчать про наявність правовідносин по договору поставки, закінчення строку дії договору, а також проплата на підставі рахунків та поставка товару за накладними без вказання в якості підстави номеру та дати договору, жодним чином не перетворює зазначені правовідносини в площину правовідносин з набуття коштів без достатньої правової підстави

Посилання позивача на перерахування коштів в рамках інших правовідносин, що існували між засновниками сторін, не можуть бути прийняті судом до уваги у звязку з їх непідтвердженістю допустимими доказами в порядку ст. 34 ГПК України.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

При цьому суд вказує, що посилання позивача в якості обґрунтування самостійного застосування судом норм ст. 693 ЦК, на те, що суд має застосувати належні правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, незалежно від того, чи посилаються на них сторони, зазначає наступне.

Дійсно, з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Приймаючи до уваги, що у даному випадку застосування норм, які регулюють зобовязальні правовідносини, з огляду на зазначення позивачем в якості підстави позову обставин та норм, що регулюють правовідносини з безпідставного збагачення, мали б під собою змінуматеріально-правових підстав позову, що суперечить принципам дспозитивності та змагальності, у суду відсутні підстави для здійснення перекваліфікація правовідносин, що водночас не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом, обґрунтованим іншими підставами.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову, у звязку з чим витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 16 листопада 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська