ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.11.15р. Справа № 904/8949/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (м. Маріуполь, Донецької області)

до Публічного акціонерного товариства "Завод засобів механізації аеропортів" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення суми неустойки за порушення строків поставки обладнання згідно договору № 088М/209 від 14.07.2014 у загальному розмірі 588 084 грн. 80 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - провідний юрисконсульт (довіреність № 09-18/4179 від

24.12.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Завод засобів механізації аеропортів" (далі - відповідач) суму неустойки за порушення строків поставки обладнання у загальному розмірі 588 084 грн. 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було поставлено продукцію за договором № 088М/209 від 14.07.2014 з порушенням строків, узгоджених сторонами у специфікації № 1 від 14.07.2014, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати сплату неустойки на підставі пункту 7.3. договору № 088М/209 від 14.07.2014 у розмірі 8% від вартості недопоставленого в строк обладнання.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 29.10.2015.

У судове засідання 29.10.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 29.10.2015 не з'явився, але надіслав клопотання (вх.суду 70659/15 від 28.10.2015), в якому просив суд розгляд справи відкласти на іншу дату, у зв'язку з відрядженням його представника, на підтвердження чого було долучено до матеріалів справи наказ № 35-вр від 26.10.2015.

Господарським судом у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 07.10.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49051, м. Дніпропетровськ, вулиця Винокурова, будинок 3, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

Відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3.6. пункту 3 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена.

У судовому засіданні 29.10.2015 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. При цьому, судом було зауважено, що вимоги ухвали суду від 07.10.2015 позивачем у повному обсязі виконані не були.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 29.10.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 17.11.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 17.11.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання вдруге не з'явився, відзиву на позов не надав, при цьому, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 75338/15 від 16.11.2015), яке мотивоване перебуванням юрисконсульта підприємства на лікарняному, з приводу чого суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2015 була отримана відповідачем 15.10.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 390 900), а ухвала суду від 29.10.2015 була отримана відповідачем 09.11.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 552 561).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 07.10.2015 та від 29.10.2015 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що затягування моменту прийняття рішення порушує його права. Крім того, представник позивача зазначав, що коло осіб, які можуть представляти інтереси відповідача у судовому процесі не є обмеженим, а отже посилання на неможливість прибути у судове засідання представника не може бути достатнім, належним доказом та обставиною для відкладення розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач вдруге заявляє клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому, з 07.10.2015 - моменту порушення провадження у справі не надав навіть відзиву на позов чи будь-яких інших доказів на спростування доводів позивача, що може вважатися зловживанням своїми процесуальними правами, та, в свою чергу, призводить до подальшого порушення прав позивача.

У задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено з тих же підстав, з яких було відмовлено у задоволенні клопотання від 28.10.2015.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд приходить до висновку, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, крім того, судом було враховано, що ухвалу про порушення провадження у справі відповідач отримав 15.10.2015 (а.с.52), але протягом більше місяця відзиву на позов не надав, доводи позивача не спростував.

У судовому засіданні 17.11.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Також позивачем у судовому засіданні 17.11.2015 було долучено до матеріалів справи лист, в якому він повідомив, що будь-яких проплат з моменту порушення провадження у справі відповідач не здійснював, а будь-які зміни щодо строків поставки спірного обладнання в порядку, передбаченому пунктом 3.4. договору сторони не вносили. Вимоги попередніх ухвал суду позивачем були виконані у повному обсязі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 14.07.2014 між Публічним акціонерним товариством "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі - покупець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Завод засобів механізації аеропортів" (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір № 088М/209 (далі - договір) (а.с.40-43), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати, а покупець - прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених договором.

У пункті 10.5. договору сторони визначили, що договір діє до 14 липня 2015 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання взятих на себе зобов'язань (в тому числі гарантійних) за договором.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пунктів 2.1., 3.1., 3.2. та 3.3. договору:

- кількість, номенклатура обладнання вказуються у специфікаціях до договору, які є його невід'ємною частиною (пункт 2.1. договору);

- поставка обладнання здійснюється видами транспорту вказаними у специфікаціях (пункт 3.1. договору);

- постачальник зобов'язується поставити обладнання на умовах поставки, вказаних в специфікаціях, у відповідності до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року (пункт 3.2. договору);

- строки поставки обладнання зазначаються у специфікаціях (пункт 3.3. договору).

Поставка обладнання здійснюється за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, вказані в специфікаціях та включають в себе податки, збори та інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника, пов'язані з поставкою обладнання (пункт 4.1. договору).

У відповідності до вказаних умов договору, між сторонами було підписано специфікацію № 1 від 14.07.2014 (додаток до договору), в якій сторони узгодили найменування товару, його якісні характеристики, кількість, ціну та загальну вартість. Також у специфікації сторони погодили й інші умови та порядок поставки, зокрема, строк виготовлення та поставки (а.с.44).

Зокрема, у специфікації № 1 від 14.07.2014 сторони погодили наступне:

- вартість обладнання, поставленого у відповідності до даної специфікації, складає 6 125 883 грн. 34 коп. без ПДВ, ПДВ складає 1 225 176 грн. 67 коп., загальна вартість з ПДВ складає 7 351 060 грн. 01 коп.

- ціна обладнання зазначена з урахуванням транспортних витрат;

- транспортні витрати несе постачальник;

- обладнання постачається автомобільним транспортом;

- обладнання постачається на умовах поставки DDP, склад покупця, у відповідності до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року;

- строк виготовлення та поставки: 30 календарних днів, але не пізніше 15.08.2014;

- датою поставки вважається дата поставки обладнання на склад покупця з відміткою у відвантажувальних документах (видаткові накладні).

Згідно з пунктами 3.4. та 3.5. договору постачальник зобов'язується повідомити покупця про передбачувану дату поставки обладнання не пізніше, ніж за 5 днів до дати поставки. Постачальник має право здійснити поставку обладнання в інші строки виключно на підставі попередньої згоди покупця у письмовій формі.

Матеріали справи не містять доказів внесення змін до умов щодо строків поставки обладнання, у визначеному пунктом 3.4. договору. Крім того, у своїх поясненнях від 17.11.2015 позивач зазначив, що такі зміни до умов договору (специфікації) сторонами не вносилися.

Відповідно до умов пункту 3.6. договору право власності на обладнання та ризик випадкового знищення або пошкодження обладнання переходить від постачальника до покупця з дати поставки обладнання.

Так, на виконання досягнутих між сторонами домовленостей, відповідач 02.10.2014 та 11.11.2014 здійснив поставку обладнання позивачу наступним чином:

- 02.10.2014 було поставлено обладнання на суму 1 118 060 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 286 від 02.10.2014 (а.с.45);

- 11.11.2014 було поставлено обладнання на суму 6 233 000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 325 від 11.11.2014 (а.с.46).

Отже, у зв'язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару позивач нарахував неустойку у розмірі 8% від вартості недопоставленого в строк обладнання, яку просить суд стягнути з відповідача, що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Як було зазначено вище, у специфікації № 1 від 14.07.2014 сторони узгодили, що визначений у вказаній специфікації товар повинен бути виготовлений відповідачем та поставлений позивачу протягом 30 календарних днів, але не пізніше 15.08.2014.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що строки поставки обладнання, погоджені сторонами у специфікації № 1 від 14.07.2014, були відповідачем порушені, а саме: частина обладнання була поставлена 02.10.2014, а друга частина - 11.11.2014, в той час, як все обладнання мало бути поставлене не пізніше 15.08.2014.

При цьому, у пунктах 7.3. та 7.4. договору сторони погодили, що у випадку порушення строків або обсягів поставки обладнання постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі 8% від вартості непоставленого в строк обладнання. У випадку порушення строків поставки більш ніж на 10 календарних днів покупець вправі відмовитись від подальшого приймання та оплати обладнання, а також вимагати повернення раніше сплаченої за обладнання суми, які постачальник зобов'язаний повернути протягом трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення покупця, яке вважається отриманим постачальником по закінченню трьох робочих днів з моменту його відправки покупцем на адресу постачальника, вказану у договорі.

На підставі пункту 7.3. договору позивач нарахував неустойку в сумі 588 084 грн. 80 коп., що складає 8% від вартості поставленого з простроченням обладнання, а саме: 7 351 060 грн. 00 коп. (1 118 060,00 + 6 233 000,00).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, суд зазначає, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Разом з цим, частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо воно доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, порушення зобов'язання за відсутності вини вважається випадком, який унеможливлює його виконання як непереборною силою, так і будь-якою іншою обставиною, настання якої боржник не міг передбачити. Для того, щоб довести наявність випадку, відповідач повинен довести відсутність його вини.

При цьому, доказів наявності вказаних обставин сторонами суду не надано, а відповідно до статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Враховуючи викладені обставини, є наявним факт прострочення поставки обладнання обумовленого у специфікації №1 від 14.07.2014 до договору № 088М/209 від 14.07.2014.

Таке порушення зобов'язання відповідача не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли під час дії угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору.

Даний висновок кореспондується з приписами пункту 7 статті 180 Господарського кодексу України.

А отже, суд дійшов висновку про правомірність застосування відповідальності, встановленої пунктом 7.3. договору. Як було зазначено вище, наведена відповідальність полягає у сплаті відповідачем на користь позивача, у випадку прострочення поставки продукції проти строків обумовлених у договорі (специфікації), неустойки у розмірі 8% від вартості непоставленого в строк обладнання.

Так, згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом було здійснено перевірку розрахунку неустойки, проведеного позивачем, та встановлено, що розрахунок відповідає вимогам законодавства та фактичний обставинам справи, арифметично розрахунок проведено вірно, а отже розрахунок визнається судом обґрунтованим, а вимоги про стягнення неустойки в сумі 588 084 грн. 80 коп. правомірними.

Враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної поставки обладнання відповідачем, умови пункту 7.3. договору та положення наведених правових норм, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором підлягають задоволенню в сумі 588 084 грн. 80 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Завод засобів механізації аеропортів" (49051, м. Дніпропетровськ, вулиця Винокурова, будинок 3; ідентифікаційний код 01128481) на користь Публічного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (87500, Донецька область, м. Маріуполь, вулиця Лепорського, будинок 1; ідентифікаційний код 00191158) - 588 084 грн. 80 коп. - неустойки, 8 821 грн. 27 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2