ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"09" листопада 2015 р. Справа № 918/1407/14

Суддя Павленко Є.В., розглянувши заяву комунального підприємства "Дубнокомуненергія" (далі Підприємство) про відстрочку виконання рішення суду від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі Компанія) до Підприємства про стягнення в сумі 3 175 012 грн. 62 коп.,

за участі представників:

Компанії: ОСОБА_1 за дов. від 14 січня 2015 року № 14-10,

Підприємства: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Компанія звернулася до господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Підприємства заборгованості за договором від 28 грудня 2012 року № 13/3050-ТЕ-28 у розмірі 3 175 012 грн. 62 коп., з яких: 2 548 001 грн. 16 коп. основний борг, 216 771 грн. 71 коп. пеня, 316 363 грн. 72 коп. інфляційні втрати, 93 876 грн. 03 коп. 3 проценти річних.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 1 жовтня 2014 року (суддя Качур А.М.) порушено провадження у справі № 918/1407/14 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у даній справі, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 5 березня 2015 року, позов Компанії задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь позивача 2 548 001 грн. 16 коп. основного боргу, 151 740 грн. 20 коп. пені, 316 363 грн. 72 коп. інфляційних втрат, 3 проценти річних у розмірі 93 876 грн. 03 коп. та 63 500 грн. 25 коп. витрат по сплаті судового збору. Водночас у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 65 031 грн. 51 коп. пені було відмовлено.

На примусове виконання вищезазначеного рішення місцевого господарського суду 23 грудня 2014 року господарським судом Рівненської області було видано відповідний наказ.

Ухвалою суду від 8 червня 2015 року заяву Підприємства про відстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14 було задоволено частково та відстрочено виконання даного рішення до 1 листопада 2015 року. Водночас у задоволенні даної заяви в частині надання розстрочки виконання вищезазначеного рішення рівними частинами на 24 місяці було відмовлено.

У жовтні 2015 року через канцелярію суду надійшла заява Підприємства від 27 жовтня 2015 року № 533, в якій останнє просило відстрочити виконання рішення господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у даній справі строком на 6 місяців.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року вищезазначену заяву прийнято до розгляду суддею Качуром А.М. та призначено до слухання у судовому засіданні на 9 листопада 2015 року.

У звязку з перебуванням судді Качура А.М. у відрядженні, розпорядженням керівника апарату господарського суду Рівненської області від 9 листопада 2015 року № 01-04/68/2015 було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 918/1407/14, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Павленку Є.В.

У судовому засіданні 9 листопада 2015 року представник Компанії проти задоволення вищенаведеної заяви заперечив у зв'язку з її необґрунтованістю.

Підприємство про дату, час і місце розгляду даної заяви було повідомлене належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечило, витребуваних судом документів не надало.

Слід зазначити, що ухвал суду про призначення заяви Підприємства про відстрочку виконання рішення суду до розгляду була надіслана відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а саме: 35600, Рівненська область, місто Дубно, вулиця Костянтина Острозького, будинок 23. Проте вказане поштове відправлення було повернуто підприємством поштового звязку з посиланням на закінчення терміну його зберігання (т. 2, а.с. 101-103).

Отже, згідно з приписами статей 64 та 121 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) Підприємство завчасно та належним чином було повідомлене про місце, дату та час судового засідання. Крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання додаткових письмових пояснень та документів.

За змістом статті 121 ГПК України розгляд питання про відстрочку, розстрочку, зміну способу та порядку виконання судового рішення здійснюється у десятиденний строк.

За таких обставин, зважаючи на те, що чергове відкладення розгляду заяви спричинить до виходу за межі встановленого статтею 121 ГПК України граничного строку її вирішення, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду цієї заяви та здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника Підприємства.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника стягувача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява Підприємства про відстрочку виконання судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність відмови у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, пункту 1 частини 3 статті 129 Конституції України, суд здійснює надані йому повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до приписів статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

За змістом статті 121 ГПК України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження".

Наведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Відтак, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Такої ж правової позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України у пункті 7.2 його постанови від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Відтак, саме на заявника в контексті приписів статей 4-3, 33 ГПК України покладається обов'язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

У своїй заяві Підприємство вказало на свій тяжкий фінансовий стан та відсутність державного фінансування на покриття різниці в тарифах, а також посилалося на те, що накладення арешту на його рахунки призведе до блокування роботи підприємства, посилення соціальної напруги та зриву опалювального сезону 2015-2016 років у місті Дубно. В обґрунтування необхідності відстрочення рішення суду боржник також зазначив, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" більша частина коштів, які надходять на відкритий Підприємством рахунок зі спеціальним режимом використання від споживачів теплової енергії автоматично списується уповноваженим банком на розрахунковий рахунок Компанії за виключенням частини виручки, яка підлягає перерахуванню на поточний рахунок підприємства теплоенергетики для оплати спожитої електричної енергії та забезпечення підприємством вимог Закону України "Про оплату праці", податкових зобовязань в частині платежів до Державного бюджету України у поточному році.

В обґрунтування наведених обставин, що ускладнюють виконання вказаного судового рішення, заявником було надано довідку від 27 жовтня 2015 року № 531 про стан заборгованості Підприємства за спожитий природний газ в сумі 1 381 117 грн. 24 коп. (т. 2, а.с. 88), а також копію довідки банківської установи про залишок коштів боржника на банківському рахунку (т. 2, а.с. 91).

Як вже було зазначено вище, норма статті 121 ГПК України передбачає, що задоволення заяви про розстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Проте наведені заявником підстави для відстрочення виконання судового рішення (тяжке фінансове становище, систематичне порушення грошових зобовязань споживачами контрагентами Підприємства) не є тими виключними обставинами, які давали б можливість для відстрочення виконання судового рішення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось обєктивних, незалежних від нього обставин.

Посилання Підприємства на те, що примусове виконання рішення суду від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14 призведе до зриву опалювального сезону 2015-2016 років у місті Дубно також не беруться судом до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази зривів опалювального сезону 2015-2016 років у даному населеному пункті, а також докази, які свідчать про можливість настання у майбутньому перебоїв у теплопостачанні міста Дубно протягом цього опалювального сезону.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. За приписами статті 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом і Законом України "Про виконавче провадження".

Слід також враховувати, що за змістом частини 1 статті 229 Господарського кодексу України (далі ГК України) та частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за невиконання грошового зобов'язання боржник несе відповідальність, якщо таке виконання стало неможливим внаслідок його винних дій чи бездіяльності, а не внаслідок дії непереборної сили, випадку тощо. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання. Тобто боржник може бути звільнений від відповідальності за невиконання своїх договірних зобовязань лише в силу обєктивних факторів.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України не вважається винятковим випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язань, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу приписів статті 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Таким чином, наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання рішення господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14, і не є винятковими в розумінні статті 121 ГПК України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання даного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан Підприємства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 2/97.

Слід також зазначити, що ухвалою суду від 8 червня 2015 року Підприємству за його заявою вже надавалася відстрочка виконання рішення господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14 до 1 листопада 2015 року. Проте з наявних у матеріалах справи доказів та пояснень представника позивача вбачається, що на момент розгляду даної заяви відповідач не здійснював будь-яких дій, направлених на часткове погашення спірної суми заборгованості.

Крім того, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, суд зобов'язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача.

Разом з тим, стягувач також є суб'єктом господарювання, відноситься до державного сектору економіки, здійснює підприємницьку діяльність та зобов'язаний оплачувати роботу своїх працівників. З матеріалів справи вбачається, що даний субєкт також перебуває у скрутному матеріальному становищі, про що Компанією були надані відповідні докази, зокрема, звіти про її фінансові результати, звіти про сукупні доходи та звіти про фінансовий стан позивача за попередні періоди (т. 2, а.с. 110-114).

Приписами частини 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки Підприємство не довело належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон повязує можливість відстрочення виконання прийнятого у даній справі судового рішення, у задоволенні його заяви слід відмовити.

У той же час суд повідомляє, що у разі наявності обставин, з якими закон пов'язує можливість надання відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання вищенаведеного судового рішення, Підприємство не позбавлене права повторно звернутися до господарського суду Рівненської області з відповідною заявою з наданням доказів на її обґрунтування.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити комунальному підприємству "Дубнокомуненергія" у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року у справі № 918/1407/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства "Дубнокомуненергія" про стягнення в сумі 3 175 012 грн. 62 коп.

Суддя Є.В. Павленко