КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. Справа№ 910/11917/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник Козленко О.В. - за довіреністю.

Від відповідача-1: представник не з?явився.

Від відповідача-2: представник не з?явився.

Від відповідача-3: представник не з?явився.

Від третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів,: представник не з»явився.

Від третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів,: представник не з»явився.

Від третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів,: представник не з»явився.

Від третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів,: представник не з»явився.

Від третьої особи-5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів,: представник не з»явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства банк "Контракт"

на рішення Господарського суду м. Києва від 08.09.2015 року

у справі № 910/11917/15 (суддя Комарова О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні

ініціативи"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот"

2. Публічного акціонерного товариства банк "Контракт"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - ОСОБА_3,

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті Груп",

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс",

третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп",

третя особа-5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - Приватний нотаріус Новохатньої Наталії Сергіївни

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" та Публічного акціонерного товариства банк "Контракт" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.04.2014 року було відчужено іпотечне майно без згоди іпотекодержателя, у зв'язку з чим позивач посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України вказує на наявність підстав для визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.05.2015 року залучено до участі у даній справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті Груп", Товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп", приватного нотаріуса Новохатню Наталію Сергіївну.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.07.2015 року за клопотанням представника позивача замінено позивача - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2015 року у справі № 910/11917/15 позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство банк "Контракт" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки, відповідно до Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 вказано, що визначені наслідки недійсності правочину, які підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином.

Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні приміщення є предметом іпотеки.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно вийшов за межі позовних вимог, встановивши факт належності спірних приміщень до іпотечних.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Відповідачами та третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, не використано наданого їм законом права на участь їх представників у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Причин неявки суду не повідомлено. Матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідачів та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, про час та місце судового засідання.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши думку представника позивача, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2008 року між Акціонерним банком "Автозазбанк" (яке в подальшому було реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство "Банк Кіпру", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру") та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 002-4/2008, за умовами якого Банк відкриває позичальнику кредитну лінію на поточні потреби в сумі 16 000 000,00 грн. строком з 22.01.2008 року по 19.01.2018 року.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 22.01.2008 року між Акціонерним банком "Автозазбанк" та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 165, на підставі якого в іпотеку Банку передано нерухоме майно, що належало іпотекодавцю - ОСОБА_3: групу нежилих приміщень № 168, № 169 (в літ. А), а саме: нежилі приміщення загальною площею 555,40 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2009 р. у справі № 2-873/09 позов ОСОБА_3 було задоволено частково, в тому числі визнано за ОСОБА_3 право власності на групу приміщень № 172 загальною площею 366,0 кв.м та № 173 загальною площею 368,0 кв.м по АДРЕСА_1 як на окремі об'єкти нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2010 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті груп" було укладено договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 загальною площею 366,0 кв. м.

В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс" було укладено договір купівлі - продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 загальною площею 366,0 кв. м. від 04.08.2010 року.

Крім цього, 27.01.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп" укладено договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 загальною площею 366,0 кв. м.

27.12.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" було укладено договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1, загальною площею 366,0 кв. м.

Також, 16.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" і Публічним акціонерним товариством "Банк "Контракт" було укладено договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 загальною площею 366,0 кв. м.

Отже, останнім набувачем групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1, загальною площею 366,0 кв.м., є: Публічне акціонерне товариство "Банк "Контракт", яке набуло право власності на групу нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 загальною площею 366,0 кв. м. відповідно до договору купівлі-продажу від 16.04.2014 року №1326, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С.

За приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено вище, на підставі Іпотечного договору від 10.10.2008 р. нежилі приміщення № 172 (в літ. А) загальною площею 366,0 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, були передані позивачу в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань за укладеним з третьою особою Кредитним договором.

В подальшому внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 та на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2009 року, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2011 р., за позивачем було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення № 168, площею 1,8 кв.м, та № 172, площею 366,0 кв.м.

За приписами ст. 9 Закону України "Про іпотеку" виключно на підставі згоди іпотекодержателя іпотекодавець має право: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази згоди позивача, як іпотекодержателя, на відчуження майна - приміщення № 172 загальною площею 366,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, ані на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот", ані на користь Публічного акціонерного товариства банк "Контракт".

Частиною 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Враховуючи те, що відчуження приміщення № 172, площею 366,0 кв.м, яке є частиною переданого в іпотеку майна, відбулось без згоди іпотекодержателя (позивача), судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу від 27.12.2011 р. (укладений між третьою особою-4 та відповідачем 1) та від 16.04.2014 р. (укладений між відповідачами), в силу положень ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемними.

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, оскільки в силу положень ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", ч. 2 ст. 215 ЦК України укладений між відповідачами Договір купівлі-продажу від 16.04.2014 року є нікчемним, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про визнання даного Договору недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки, відповідно до Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 вказано, що визначені наслідки недійсності правочину, які підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 та ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» в п.34 зазначено, що відповідно до прямої вказівки закону (стаття 12 Закону України «Про іпотеку») окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя.

Отже, враховуючи преюдиційність факту незаконного відчуження предметів іпотеки, а також норм ст. 3, ч.ч.1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», ст. 20 ГК України, Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" правомірно звернулось до Господарського суду м. Києва за захистом свого порушеного права.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що спірні приміщення не є предметом іпотеки, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Крім цього, є не обґрунтованими посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправомірно вийшов за межі позовних вимог, встановивши факт належності спірних приміщень до іпотечних, враховуючи наступне.

За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Встановлено, що 30.06.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Неос Банк" (Клієнт за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (Фактор за договором) було укладено Договір факторингу № 1-06/15-Ф, за умовами якого в порядку та на умовах визначених договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а Клієнт зобов'язується відступити факторові наступні свої права грошової вимоги до Боржника: права грошової вимоги за Кредитним договором № 002-4/2008 від 22.01.2008 року, укладеним між Клієнтом та ОСОБА_3, а також право грошової вимоги за основним договором, забезпечені іпотекою відповідно до Іпотечного договору від 22 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. 22 січня 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 165.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

В силу ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин відбулась заміна кредитора за зобов'язаннями по Кредитному договору № 002-4/2008 від 22.01.2008р., укладеного між АБ "АвтоЗАЗбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Неос Банк", та ОСОБА_3, та по Іпотечному договору від 22.01.2008р., укладеного між АБ "АвтоЗАЗбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Неос Банк", та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 165. Новим Кредитором за зобов'язаннями по Кредитному договору № 002-4/20058 від 22.01.2008р. та Новим Іпотекодержателем по Іпотечному договору від 22.01.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 165 в результаті відступлення прав вимоги стало - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи".

Таким чином, визнання судом недійсним договору купівлі-продажу від 16.04.2014 року, укладеного між відповідачами, виступатиме підставою для скасування реєстрації права власності на спірне майно за Публічним акціонерним товариством Банк "Контракт" та матиме наслідком поновлення реєстрації права власності на дане майно за Публічним акціонерним товариством "Неос Банк", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", в тому числі за відсутності відомостей про обтяження майна згідно Іпотечного договору.

Отже, в такому разі сам по собі факт існування рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.04.2014 р. не зможе забезпечити відновлення та захистити порушені права Банку як іпотекодержателя спірного майна.

Нормами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України передбачего, що господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству; виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Враховуючи те, що укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акрополіс реаліті Груп" договір купівлі-продажу від 23.07.2010 р. суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та в силу положень законодавства (ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України) є нікчемним, з метою забезпечення захисту прав і законних інтересів позивача (як іпотекодержателя спірного майна) та відновлення державної реєстрації права власності на майно за іпотекодавцем, що дозволить в майбутньому реалізувати банком право іпотекодержателя на звернення стягнення на відповідне майно (у разі наявності підстав), судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної заяви позивача в частині визнання недійсним договору-купівлі продажу від 16.04.2014 року № 1326.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства банк "Контракт" на рішення Господарського суду м. Києва від 08.09.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 08.09.2015 року у справі № 910/11917/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/11917/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська