РІШЕННЯ

"12" листопада 2015 р. Справа № 921/1030/15-г/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

розглянув справу

за позовом Державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", вул. Оболоня, 4, м. Тернопіль

до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Грушевського, 28б, м.Заліщики, Заліщицький район, Тернопільська область

про, із урахуванням заяви (вх. № 23062 від 02.11.2015р.) про зменшення позовних вимог, стягнення з відповідача 2 190 грн 48 коп. основного боргу; 5 грн 04 коп 3% річних; 50 грн 38 коп. інфляційних втрат

За участі представників сторін:

позивача: ОСОБА_3, довіреність №31 від 20.10.2015 р.;

відповідача: не прибув.

В судовому засіданні учаснику судового процесу розяснено процесуальні права та обовязки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 ГПК України. Технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Суть справи: державне підприємство "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" звернулося в господарський суд Тернопільської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 3 507,66 грн, з яких: 2 190,48 грн - основний борг, 242,68 грн - пеня, 60,31 грн - 3% річних, 1 014,19 грн - індекс інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобовязання з оплати наданих інформаційно-консультативних послуг в галузі стандартизації на підставі договору № 09-17/123М від 28.04.2014 р., внаслідок чого допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку нараховано пеню, 3% річних та індекс інфляції.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 06.10.2015 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 22.10.2015 р., який відкладено на 02.11.2015 р.

27.10.2015 р. на адресу господарського суду надійшла заява від 26.10.2015 р. ( вх. № 22846 від 27.10.2015 р.) про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить зменшити позовні вимоги в частині 3% річних з урахуванням індексу інфляції з суми вказаної в позовній заяві 1 014,19 грн до 61,18 грн., щодо розгляду питання про стягнення пені покладається на думку суду.

02.11.2015 р. позивач подав заяву (вх. № 23062 від 02.11.2015 р.), згідно якої просить суд зменшити позовні вимоги та стягнути з відповідача 2 190 грн 48 коп. основного боргу; 5 грн 04 коп 3% річних; 50 грн 38 коп. інфляційних втрат, а заяву про зменшення позовних вимог від 26.10.2015 р. (вх. № 22846 від 27.10.2015 р.) залишити без розгляду.

Суд, розглянувши заяву (вх. № 23062 від 02.11.2015 р.) позивача про зменшення розміру позовних вимог, задовольнив її як таку, що подана у відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а тому даний спір розглядається з врахуванням зменшених позовних вимог.

Ухвалою суду від 02.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 12.11.2015 р.

Присутній в судовому засіданні 12.11.2015 р. представник позивача позовні вимоги, із урахуванням заяви (вх. № 23062 від 02.11.2015 р.) про зменшення позовних вимог, підтримав в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Відповідач відзиву на позов не подав, його повноважний представник в судове засідання 12.11.2015 р. не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце слухання був повідомлений в порядку ст. ст. 64,87 ГПК України .

Тому, враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою, а наявних матеріалів справи достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, справа розглядається без участі повноважного представника відповідача, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

28.04.2014 р. між державним підприємством "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" (виконавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (замовник) укладений договір № 09-17/123М, за умовами якого виконавець приймає на себе зобовязання по виконанню такої роботи: надання інформаційно-консультативних послуг в галузі стандартизації, а замовник перераховує виконавцю згідно з протоколом погодження договірної ціни, на підставі виставленого рахунку, з урахуванням ПДВ у діючих цінах 2 190,48 грн. ( п.1-2 договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до завершення виконання сторонами зобов'язань за даним договором. Договір вважається виконаним після підписання акту здачі-приймання виконаних робіт (п. 14. договору).

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, і у відповідності із ст. 11 цього кодексу однією з підстав виникнення зобов'язань.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору підряду, які регулюються положеннями глави 61 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ст.ст. 843, 846 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, а також строки виконання роботи або її окремих етапів.

Згідно умов укладеного між сторонами правочину (п. 2. договору), за виконану роботу згідно цього договору замовник перераховує виконавцю, згідно з протоколом погодження договірної ціни, на підставі виставленого рахунку, з врахуванням ПДВ у діючих цінах : 2 190,48 грн.

Пунктами 3, 4 договору № 09-17/123М від 28.04.2014 р. визначено, що оплата проводиться авансовим платежем у розмірі 100% вартості робіт, що є предметом договору, а початком виконання робіт є переведення замовником коштів на рахунок виконавця.

Умовами договору встановлено, що після завершення робіт виконавець предявляє замовнику виконану роботу, оформлену актом приймання-здачі робіт (п.6 договору), а замовник протягом 3 днів з дня його отримання зобовязаний направити виконавцю підписаний акт здачі-приймання робіт або мотивовану відмову від приймання робіт ( п.10 договору).

Так, позивач своє зобовязання по наданні інформаційно-консультативних послуг в галузі стандартизації на суму 2 190,48 грн (в т.ч. 365,08 грн ПДВ) виконав належним чином, про що свідчить підписаний 31.10.2015 р. між сторонами без зауважень та заперечень акт № 005800 приймання-здачі виконаної роботи.

У свою чергу, відповідач, в порушення умов укладеного договору, не здійснив оплату за отримані послуги ні авансовим платежем згідно виставленого замовником рахунку №005799 від 28.04.2014 р., ні по факту виконаних робіт.

Пунктом 4 статті 538 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку, якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

З метою досудового врегулювання спору позивачем направлено відповідачу претензію (вих.№91/3-05-2039 від 17.08.2015) для добровільного погашення боргу в сумі 2 190,48 грн, яка отримана фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 26.08.2015 р., про що свідчить наявне у справі повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак претензія залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, всупереч умов договору та вимог діючого законодавства, свої зобовязання по оплаті вартості виконаних робіт - наданих інформаційно-консультативних послуг в галузі стандартизації, відповідач у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги не виконав, а тому суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2 190,48 грн обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктом 11 укладеного між учасниками спірних правовідносин правочину, передбачено, що за невиконання або неякісне виконання зобовязань цього договору виконавець та замовник несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до заявлених позивачем вимог, за неналежне виконання умов договору відповідачу нараховано 5,04 грн 3% річних та 50,38 грн інфляційних втрат за період з 03.09.2015 р. по 30.09.2015 р.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.)

Отже, розглянувши та перевіривши з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 50,38 грн та 3% річних в сумі 5,04 грн за період з 03.09.2015 р. по 30.09.2015 р., суд прийшов до висновку, що останні підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені.

Відповідно до ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

У зв'язку з наведеним вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, не заперечені належними доказами відповідачем у справі, підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. ст. 44 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (вул. Грушевського, 28б, м. Заліщики, Заліщицький район, Тернопільська область, код НОМЕР_1) на користь державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" (вул. Оболоня, 4, м. Тернопіль, код 02568319):

- 2 190 (дві тисячі сто дев'яносто) грн 48 коп. основного боргу;

- 5 (п'ять) грн 04 коп 3% річних;

- 50 (п'ятдесят) грн 38 коп. інфляційних втрат;

- 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

Сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його підписання 13.11.2015 року через місцевий господарський суд.

Суддя Н.В. Охотницька