РІШЕННЯ

12 листопада 2015 року Справа № 913/853/15

Провадження №17/913/853/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" в особі філії "Придніпровські магістральні нафтопроводи" Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", м. Кременчук

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", м. Луганськ

про стягнення 26179,58 грн.

Суддя Фонова О.С.

У засіданні брали участь:

від позивача - Шевчук Д.Б., представник за довіреністю №63 від 26.05.2015;

від відповідача - не прибув.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №ДСВ/37 від 15.12.2009 у сумі 5409 грн., інфляційних втрат у сумі 2064,44 грн., пені у сумі 2085,40 грн., 3% річних у сумі 118,70 грн., та заборгованості за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №ДСВ/155 від 29.12.2009 у сумі 9243 грн., інфляційних втрат у сумі 3527,74 грн., пені у сумі 3531,50 грн., 3% річних у сумі 199,80 грн.

Відповідач надав відзив від 06.10.2015 на позовну заяву, згідно якого просить визначити відповідачем у справі юридичну особу ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання", м. Луганськ, а не ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" в особі Лисичанського району електричних мереж, м. Лисичанськ Луганської області, оскільки Лисичанський РЕМ не є самостійним господарюючим суб'єктом, не є ані юридичною особою, ані філією чи представництвом. А по своїй суті є структурним підрозділом ТОВ "ЛЕО" за внутрішнім умовним структурним поділом підприємства.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем нараховано пеню в порушення ч.6 ст.232 Господарського кодексу, за період часу більше ніж 6 місяців, оскільки інше не встановлено у Договорі.

Також відповідач вказує, що в порушення умов підпункту 8.2.1 пункту 8.2 Договору, позивачем було неправомірно здійснено розрахунок пені виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, оскільки встановлений у Договорі розмір пені - 0,1 % є меншим, ніж подвійна облікова ставка НБУ, починаючи з березня 2015 року.

Позивачем на виконання вимог ухвали суду було здійснено розрахунок пені у відповідності до умов Договорів, та зазначено, що пеня за Договором № 1 складає 1392,61 грн., за Договором № 2 складає 2351,30 грн., всього - 3743,91 грн., тоді як первісно було заявлено до стягнення 5616,90 грн.

Водночас, заяви про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені від позивача не надходило, тому суд розглядає цю вимогу у первісно заявленій до стягнення сумі.

Також позивач визначив періоди нарахування втрат від інфляції місяцями.

Дослідивши обставини справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Між Відкритим акціонерним товариством "Укртранснафта", яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (згідно з рішенням загальних зборів акціонерів), як Власником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (відповідач у справі), як Користувачем, було укладено договори про спільне використання технологічних електричних мереж №ДСВ/37 від 15.12.2009 (далі - Договір №1) та договір №ДСВ/155 від 29.12.2009 (Договір №2).

Відповідно до п.1.1. Договорів №1 та №2, Власник зобов'язується надавати послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (далі - послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання) в точки приєднання електроустановок Користувача або інших суб'єктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує Користувач, а Користувач - своєчасно сплачувати вартість послуг Власника з утримання технологічних електричних мереж спільного використання відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 4.1. Договорів №1 та №2, Користувач зобов'язується здійснювати оплату за послуги з утримання технологічних мереж спільного використання, належних Власникові, в строк, встановлений Договором.

Відповідно до п. 7.2 Договорів №1 та №2, порядок розрахунку вартості послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання наведено в додатку "Порядок обрахування плати за послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання", який розроблено відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 №691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423.

Згідно з п. 7.3 Договору №1, оплата Користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Власника на підставі рахунку, виставленого Власником Користувачу. Власник виставляє рахунок після підписання сторонами акту про обсяг переданої електричної енергії та акту прийому-здачі наданих послуг. Користувач сплачує рахунок протягом десяти днів, починаючи з дня його отримання від Власника.

Як зазначено у п. 7.3 Договору №2, в редакції протоколу розбіжностей до договору №2 від 29.12.2009, оплата Користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Власника на підставі рахунку, виставленого Власником Користувачу. Власник виставляє рахунок після підписання сторонами акту про обсяг переданої електричної енергії та акту прийому-здачі наданих послуг. Користувач сплачує рахунок протягом десяти банківських днів, починаючи з дня його отримання від Власника.

Пунктом 8.2.1 Договорів №1 та №2 передбачено, що за внесення платежів, перебачених пунктом 4.1 Договору, з порушенням терміну, визначеного п. 7.3 Договору, Користувач сплачує Власнику пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. На суму пені Власник виписує окремий рахунок.

На виконання умов Договорів №1 та №2 позивач надав відповідачеві послуги з утримання електричних мереж спільного використання на суму 14652,00 грн., що підтверджено актами прийому-здачі наданих послуг в період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, підписаними та скріпленими печатками обома сторонами.

В порушення умов Договорів №1 та №2 відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо сплати послуг, у зв'язку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 14652,00 грн., за стягненням якої позивач звернувся до суду.

Також позивач, у зв'язку з порушенням строків оплати за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №ДСВ/37 від 15.12.2009, просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 118,70 грн., інфляційні нарахування у сумі 2064,44 грн., пеню у сумі 2085,40 грн., та 3% річних у сумі 199,80 грн., інфляційні нарахування у сумі 3527,74 грн., пеню у сумі 3531,50 грн. за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №ДСВ/155 від 29.12.2009.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив частково з підстав, викладених вище.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи позивача та надані ним докази, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Вищевказаний Договір за своєю правовою природою є договором на надання послуг.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 ЦК України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи, зокрема актами приймання-передачі послуг за договором № ДСВ/37 від 15.12.2009: за жовтень 2014 року від 31.10.2014, за листопад 2014 року від 30.11.2014, за грудень 2014 року від 31.12.2014; та актами приймання-передачі послуг за договором № ДСВ/155 від 29.12.2009: за жовтень 2014 року від 31.10.2014, за листопад 2014 року від 30.11.2014, за грудень 2014 року від 31.12.2014 підтверджено надання позивачем відповідачу відповідних послуг на загальну суму 5409, грн. за Договором № ДСВ/37 та 9243,00 грн. за Договором № ДСВ/155, всього 14652,00 грн., та виставлення рахунків на їх оплату.

Однак, зобов'язання по оплаті послуг з утримання технологічних мереж у сумі 14652,00 грн. в обумовлені Договорами строки відповідачем не були виконані у повному обсязі та вчасно, що підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачем, тому дана вимога підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені:

- у сумі 1392,61 грн. за Договором № 1 за періоди з 28.11.2014 по 21.09.2015 в сумі 738,19 грн., нарахованої на борг за жовтень 2014 року, з 20.12.2014 по 21.09.2015 в сумі 707,76 грн., нарахованої на борг за листопад 2014 року, з 07.02.2015 по 21.09.2015 в сумі 639,45 грн., нарахованої на борг за грудень 2014 року.

- у сумі 3531,50 грн. за Договором № 2 за періоди з 02.12.2014 по 21.09.2015 в сумі 1251,98 грн., нарахованої на борг за жовтень 2014 року, з 24.12.2014 по 21.09.2015 в сумі 1199,99 грн., нарахованої на борг за листопад 2014 року, з 11.02.2015 по 21.09.2015 в сумі 1079,53 грн., нарахованої на борг за грудень 2014 року, згідно наданого до матеріалів справи первісного розрахунку.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачена сторонами у п. 8.2.1. Договорів, за внесення платежів, передбачених пунктом 4.1 Договору, з порушенням терміну, визначеного п. 7.3. Договору, Користувач сплачує Власнику пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. На суму пені Власник виписує окремий рахунок.

Позивачем у первісному розрахунку пені було допущено помилку та взято для обрахування пені за всі періоди подвійну облікову ставку НБУ, тоді як з 06.02.2015 вказана ставка стала більшою ніж 0,1 % від суми боргу, а тому слід було застосовувати її.

В наданому позивачем у судовому засіданні 12.11.2015 уточненому розрахунку пені ці недоліки були усунуті, пеню пораховано вірно в сумі 1392,61 грн. за Договором № 1 та 2351,30 грн. за Договором № 2. Водночас, позивач не подав жодної заяви на корегування позовних вимог в цій частині, тому суд розглядаючи первісно заявлені вимоги про стягнення пені в сумі 4924,11 грн., дійшов висновку про їх задоволення частково в сумі 3743,91 грн. згідно нового правильного розрахунку.

Щодо посилань відповідача на порушення позивачем при розрахунку пені ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, суд зазначає наступне.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.6 ст.231 Господарського кодексу України).

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Водночас, сторони в Договорі передбачили, що пеня нараховується у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Тобто в даному випадку в Договорі встановлений інший період нарахування пені, який обмежується не шістьма місяцями, а днем майбутньої фактичної оплати відповідачем свого боргу.

У зв'язку з зазначеним, доводи відповідача про невірність періоду нарахування пені та необхідність його обмеження шістьма місяцями є безпідставними.

Також є безпідставними доводи відповідача про відмову у стягненні пені у зв'язку з не виставленням рахунків на її сплату, як це передбачено у п. 8.2.1 Договорів, оскільки право на нарахування пені та заявлення її до стягнення виникає не з моменту виставлення рахунку, а з моменту виникнення прострочення зобов'язання з оплати. Крім того, вказані пункти Договорів не ставлять можливість нарахування пені від наявності виставленого рахунку, а тільки зазначають, що на суму пені виставляється рахунок без будь-яких додаткових наслідків такої дії.

Отже, перевіривши правильність розрахунку пені, нарахованої позивачем, суд дійшов висновку, що пеня в сумі 3743,91 грн. є обґрунтовано заявленою, вірно нарахованою та такою, що підлягає задоволенню. В решті пені слід відмовити.

Крім того, позивач просить стягнути 3% річних:

- у сумі 118,70 грн. за Договором № 1 за періоди з 28.11.2014 по 21.09.2015, нараховані на борг за жовтень 2014 року, з 20.12.2014 по 21.09.2015., нараховані на борг за листопад 2014 року, з 07.02.2015 по 21.09.2015, нараховані на борг за грудень 2014 року.

- у сумі 199,80 грн. за Договором № 2 за періоди з 02.12.2014 по 21.09.2015, нараховані на борг за жовтень 2014 року, з 24.12.2014 по 21.09.2015, нараховані на борг за листопад 2014 року, з 11.02.2015 по 21.09.2015, нараховані на борг за грудень 2014 року, згідно наданого до матеріалів справи первісного розрахунку.

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги позивача про стягнення 3% річних у сумі 318,50 грн. за обома Договорами відповідають чинному законодавству, є обґрунтованими, вірно нарахованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 2064,44 грн. за Договором № 1 та інфляційних втрат у сумі 3527,74 грн. за Договором № 2, суд зазначає наступне.

Так, позивач нарахував інфляційні втрати:

- в сумі 2064,44 грн. за Договором № 1 за періоди з грудня 2014 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за жовтень 2014 року, з січня 2015 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за листопад 2014 року, з березня 2015 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за грудень 2014 року.

- в сумі 3481,52 грн. за Договором № 1 за періоди з січня 2015 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за жовтень 2014 року, з січня 2015 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за листопад 2014 року, з березня 2015 року по вересень 2015 року, нараховані на борг за грудень 2014 року.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державною службою статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у п. 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Водночас, позивачем в порушення вищевказаних приписів, помилково було включено в періоди нарахування інфляційних втрат у всіх розрахунках вересень 2015 року, тоді як кінцем періоду заборгованості позивач визначив 21.09.2015 - день звернення до суду, тобто менше місяця і кінцевим повинен бути серпень 2015 року.

Отже, згідно розрахунку суду, інфляційні нарахування за Договором № 1 склали 1943,66 грн. та за Договором №2 склали 3193,64 грн., всього - 5137,30 грн., а не 5614,64 грн., як помилково порахував позивач.

З огляду на зазначене, до стягнення підлягають інфляційні нарахування в сумі 5137,30 грн. В решті інфляційних нарахувань в сумі 477,34 грн. слід відмовити.

Стосовно невірного визначення назви відповідача суд зазначає, що Лисичанський район електричних мереж не є ані юридичною особою, ані філією чи представництвом, а структурним підрозділом у внутрішній структурі юридичної особи без права бути стороною у судовому процесі тощо. Проте, позивач визначив позивачем юридичну особу ТОВ «ЛЕО», тому суд вважає вірним найменування відповідача ТОВ «ЛЕО».

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з віднесенням судових витрат на сторін пропорційно задоволених позовних вимог, відповідно до статті 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання», м. Луганськ, кв. Гайового, буд. 35а, ідентифікаційний код 31443937, на користь Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, код 31570412, в особі філії "Придніпровські магістральні нафтопроводи" Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", м. Кременчук, вул. Перемоги, 32/5, ідентифікаційний код 26113233, заборгованість у сумі 14652,00 грн., пеню у сумі 3743,91 грн., 3% річних у сумі 318,50 грн., інфляційні нарахування у сумі 5137,30 грн., судовий збір у сумі 1109,69 грн., видати наказ.

3. В решті позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення: 16.11.2015.

Суддя О.С. Фонова