ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2015 р. Справа № 911/4182/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Світловодський завод «Спецзалізобетон»

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

про стягнення 298895,20 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. б/н від 16.06.2015 р.

від відповідача: ОСОБА_2, довір. № 17 від 26.03.2015 р.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Світловодський завод «Спецзалізобетон» (далі ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (далі - ДП «Регіональні електричні мережі», відповідач) про стягнення 298895,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань щодо здійснення розрахунку з позивачем за поставку товару відповідно до договору № 8-М про закупівлю товарів, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 170901,60 грн. основного боргу, 35275,97 грн. пені, 88868,83 грн. інфляційних втрат, 3848,80 грн. 3% річних, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

20.10.2015 р. до господарського суду Київської області ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було подано супровідний лист № 210 від 20.10.2015 р. з документами на виконання вимог ухвали господарського суду Київської області.

02.11.2015 р. до господарського суду Київської області ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було подано додаткові пояснення б/н від 02.11.2015 р.

02.11.2015 р. до господарського суду Київської області ДП «Регіональні електричні мережі» було подано заяву б/н від 01.11.2015 р., відповідно до якої відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність щодо пені.

ДП «Регіональні електричні мережі» не погоджується з заявленими позовними вимогами та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

07.03.2014 р. між ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» та ДП «Регіональні електричні мережі» було укладено договір № 8-М, відповідно до умов якого ДП «Регіональні електричні мережі» повинно здійснити оплату після предявлення постачальником рахунку на оплату товару протягом 5 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акту приймання-передачі товарів. Позивач до позовної заяви акти приймання-передачі не надав.

Крім того, відповідач зазначив, що граничним терміном виконання зобовязання є 11.08.2014 р. (5 днів після відгрузки товару за накладною від 06.08.2014 р.). На думку відповідача, позивач неправильно визначив період, за який нараховуються штрафні санкції (пеня), оскільки повинен був нараховувати її з 12.08.2014 р., а нарахував з 13.11.2014 р. Між тим, останній день для предявлення вимог про стягнення пені в межах строку позовної давності - 12.08.2015 р. Таким чином, позивач пропустив строки позовної давності в один рік щодо нарахування пені.

У судовому засіданні 02.11.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача щодо факту отримання товару не заперечував, проте просив суд застосувати позовну давність щодо нарахування пені.

У судовому засіданні 02.11.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

07.03.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Світловодський завод «Спецзалізобетон» (постачальник) та Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» (покупець) було укладено договір № 8-М про закупівлю товарів, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується у 2014 році поставити замовнику товар, а замовник прийняти і оплатити товар.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару: стояки залізобетонні, типу СВ 105-5 та СВ 95-2. Кількість товару визначено специфікацією (додаток № 1) (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після предявлення постачальником рахунку на оплату товару (рахунок) протягом 5 календарних днів після отримання товару або підписання сторонами акта приймання-передачі товарів.

У відповідності з пп. 6.1.1 п. 6.1 договору замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Відповідно до пп. 7.3.1 п. 7.3 договору замовник у випадку прострочення оплати товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від не перерахованої суми.

Публічним акціонерним товариством «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було поставлено відповідачеві на виконання умов договору № 8-М про закупівлю товарів від 07.03.2014 р. товар на суму 170901,60 грн. за видатковою накладною № РН-0000627 від 06.08.2014 р., що підтверджується також відповідною накладною від 06.08.2014 р. на перевезення вантажу залізницею, укладеною між відправником та залізницею, копії яких долучено до матеріалів справи.

ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було виставлено відповідачеві рахунок-фактуру № СФ-0000400 від 06.08.2014 р. на суму 170901,60 грн., однак ДП «Регіональні електричні мережі» в порушення умов договору не було оплачено поставлений товар.

ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було направлено на адресу ДП «Регіональні електричні мережі» претензії № 29 від 04.11.2014 р. та № 190 від 06.04.2015 р. на суму 170901,60 грн.

Відповідь на претензії отримано не було. Заборгованість не сплачено.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем належним чином за договором № 8-М про закупівлю товарів від 07.03.2014 р. за поставлений товар, останній і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що відповідно до умов договору № 8-М про закупівлю товарів від 07.03.2014 р. ДП «Регіональні електричні мережі» повинно здійснити оплату після предявлення постачальником рахунку на оплату товару протягом 5 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акту приймання-передачі товарів, проте позивач до позовної заяви акту приймання-передачі не надав, у звязку з чим у відповідача не виник обовязок щодо здійснення оплати товару.

Водночас, як зазначалось вище, згідно з п. 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після предявлення постачальником рахунку на оплату товару (рахунок) протягом 5 календарних днів після отримання товару або підписання сторонами акта приймання-передачі товарів.

Як слідує з матеріалів справи, ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» було виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000400 від 06.08.2014 р. на суму 170901,60 грн., проти чого відповідач не заперечував, та здійснено поставку товару 06.08.2014 р.

Отже, у даному випадку відсутність акту приймання-передачі товару не впливає на виникнення обовязку у ДП «Регіональні електричні мережі» з оплати товару в силу наведеного вище п. 4.1 договору.

Водночас, відповідач контррозрахунку суми заборгованості або доказів оплати отриманого за договором № 8-М про закупівлю товарів від 07.03.2014 р. товару суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 8-М про закупівлю товарів від 07.03.2014 р., з урахуванням встановлення судом факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 170901,60 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 35275,97 грн. пені.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, штрафні санкції є видом господарських санкцій, які застосовуються у сфері господарювання.

Як зазначалося вище, згідно з пп. 7.3.1 п. 7.3 договору замовник у випадку прострочення оплати товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від не перерахованої суми.

З матеріалів справи слідує, що позивачем було визначено розмір пені в сумі 35275,97 грн. на суму 170901,60 грн. за 6 місяців, починаючи з 13.11.2014 р. до 12.05.2015 р.

Водночас, як вбачається із заяви відповідача, ДП «Регіональні електричні мережі» просило суд застосувати відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені, обґрунтовуючи це тим, що заборгованість виникла у відповідача перед позивачем 12.08.2014 р., а не 13.11.2014 р.

Як слідує з матеріалів справи, обовязок відповідача з оплати поставленого йому 06.08.2014 р. товару згідно з п. 4.1 договору був визначений на протязі 5 календарних днів, а відтак прострочення оплати розпочалося 12.08.2014 р.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У ст. 256 названого кодексу визначено поняття позовної давності, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як встановлено судом, річний строк позовної давності у даному спорі в частині вимог про стягнення пені в розмірі 35275,97 грн. сплив до звернення позивача з позовом, який було подано до господарського суду у вересні 2015 року, про що відповідачем до винесення рішення у справі зроблено заяву про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 35275,97 грн. задоволенню не підлягають.

Окрім того, позовна заява містить вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем було визначено розмір 3% річних у сумі 3848,80 грн., нарахованих на заборгованість відповідача за період з 12.08.2014 р. до 12.05.2015 р., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Визначений позивачем розмір інфляційних втрат за період з 27.08.2014 р. до квітня 2015 р. становить 88868,83 грн., є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Світловодський завод «Спецзалізобетон».

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а зайво сплачений судовий збір при поданні позивачем позову до суду в сумі 1497,47 грн. підлягає поверненню ПАТ «Світловодський завод «Спецзалізобетон» з Державного бюджету України.

Водночас слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПАТ «Укргідроенерго», код 32402870) на користь Публічного акціонерного товариства «Світловодський завод «Спецзалізобетон» (27500, Кіровоградська обл., м. Світловодськ, вул. Комсомольська, 36, код 001322003) 170901 (сто сімдесят тисяч девятсот одну) грн. 60 коп. основного боргу, 3848 (три тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 80 коп. 3% річних, 88868 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 83 коп. інфляційних втрат, 3954 (три тисячі девятсот пятдесят чотири) грн. 29 коп. судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 09.11.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна