ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа № 907/45/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом не зявився

від відповідача - 1 за первісним позовом (скаржник) не зявився

від відповідача - 2 за первісним позовом не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми Каменяр від 28.07.2015 року

на рішення господарського суду Закарпатської області від 13.07.2015р. (головуючий суддя Русняк В.С., судді Васьковський О.В., Йосипчук О.С.)

у справі № 907/45/15

за позовом: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сокирницький цеолітовий завод", м. Мукачево Закарпатської області

до відповідача - 1: Приватного підприємства Фірма "Каменяр", с.Віта Поштова Київської області

до відповідача - 2: Приватного підприємства "Закарпатспецмаш", м.Мукачево Закарпатської області

про зобов'язання відповідачів солідарно виконати у натурі зобов'язання п.п.1.1, 2.3-2.5 договору №07-11 від 07.11.2013р.

та за зустрічним позовом: Приватного підприємства Фірма "Каменяр", с.Віта Поштова Київської області

до відповідача1: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сокирницький цеолітовий завод", м.Мукачево Закарпатської області

до відповідача2: Приватного підприємства "Закарпатспецмаш", м.Мукачево Закарпатської області

про визнання недійсним договору поруки від 12.11.2013р.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 13.07.2015р. у справі № 907/45/15 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову мотивоване тим, що поручителем ПП «Закарпатспецмаш» виконано спірні роботи до звернення позивача із позовом,, із урахуванням вчинених постачальником відхилень від обумовленого обсягу поставок за договором №07-11, а відтак, позовні вимоги про зобовязання відповідачів виконати у натурі зобовязання п.п. 1.1., 2.3.-2.5. договору №07-11 від 07.11.2013р. солідарно є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову мотивоване тим, що неповідомлення боржника про укладення договору поруки не є підставою для його недійсності, оскільки такі наслідки законом не передбачені. Крім того, зважаючи на те, що спірні роботи були виконаними поручителем, безпідставним є покликання позивача за зустрічним позовом на те, що оспорюваний договір поруки не був направлений на реальне настання правових наслідків.

В апеляційній скарзі та в уточненнях до апеляційної скарги позивач за зустрічним позовом (скаржник) просить із мотивувальної частини рішення господарського суду Закарпатської області від 13.07.15 року у справі № 907/45/15 виключити твердження суду першої інстанції : «через порушення постачальника ПП «Каменяр» умов поставки по якості та кількості»; - «із урахуванням вчинених постачальником відхилень від обумовленого обсягу поставок за договором № 07-11». Скаржник вимогу про виключення із оскаржуваного рішення суду вищевказаних тверджень суду першої інстанції щодо кількості та якості поставленого товару мотивує тим, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалося питання щодо кількості та якості поставленого товару, в ході судових засідань в суді першої інстанції такі факти не встановлювалися і не досліджувалися судом першої інстанції. Поставка товару по якості та кількості взагалі не є предметом даного спору.

Також скаржник просить оскаржуване рішення в частині зустрічних позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким зустрічний позов задоволити, в решті оскаржуване рішення залишити без змін. Підставами для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову вважає те, що спірний договір поруки було укладено сторонами виключно для зміни підсудності по розгляду даної справи; скаржнику не було відомо про укладення такого договору поруки; спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків для поручителя; зазначає про те, що йому відомо про те, що у поручителя відсутня ліцензія на здійснення робіт, передбачених основним договором.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі скаржник по суті первісного позову зазначає, що відповідач 1 поставив позивачу обладнання на суму 1 200 000,0 грн. згідно умов договору, що не заперечує і сам позивач. В п.1.1. договору не зазначено, що монтаж і пусконалагоджувальні роботи відповідач 1 має виконати за власний рахунок за допомогою його обладнання. Натомість, договором передбачено, що вартість всіх монтажних і пусконалагоджувальних робіт включена в ціну поставленого обладнання. Крім того, позивач не надав жодних належних письмових доказів в обґрунтування свого позову про зобовязання виконати роботи в натурі. Звертає увагу на те, що монтажний підрозділ відповідача -1 приступив до виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт 12.02.2014 року, проте позивачем не були забезпечені умови для проведення таких робіт. Крім того, між сторонами не було укладено договору на проектно-пошукові та конструкторсько-технологічні роботи, не було виготовлено проектної документації для проведення таких робіт.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судове засідання не зявилися представники сторін, хоча належним чином були повідомлені про місце та розгляд справи. Відповідачами за зустрічним позовом не було подано відзивів на апеляційну скаргу.

Апеляційний суд, враховуючи законодавчо встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, а забезпечення явки представників в судове засідання є правом, а не обовязком сторони, а також враховуючи відсутність інших процесуальних перешкод для розгляду справи в даному судовому засіданні, вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних у справі доказів без участі представників сторін.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та в уточненнях до неї, заслухавши пояснення представника відповідача 1 в судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Судом встановлено, що 07.11.2013р. між позивачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Сокирницький цеолітовий завод» та відповідачем - 1 Приватне підприємство «Фірма «Каменяр» (далі - ППФ «Каменяр» укладено Договір №07-11 (надалі Договір), п. 1.1. якого передбачено, що Постачальник (відповідач - 1) постачає Замовнику (позивач) на умовах п.3.2. цього Договору обладнання для переробки цеолітової продукції (в подальшому обладнання) згідно технічних характеристик, які додаються до даного Договору та є його невідємною частиною, проводить весь комплекс монтажних та пусконалогоджувальних робіт (ліцензія на право проведення монтажних та пусконалогоджувальних робіт АЕ №181496 від 12.09.2012р.), а Замовник приймає це обладнання в кількості і асортименті, обумовленого п.1.1. даного договору, проводить оплати і прийом обладнання в терміни та на умовах, визначених п.4 цього ж договору. Комплектація обладнання визначається специфікацією, яка є також невідємною частиною цього договору.

При цьому, замовник зобовязаний:

- облаштувати робочий майданчик для встановлення обладнання;

- забезпечити безоплатною охороною цього майданчика, енергопостачанням, вантажопідйомними та іншими засобами механізації для проведення пусконалагоджувальних робіт;

- забезпечити безоплатно належними виробничими санітарно-побутовими умовами робітників на час проведення робіт по монтажу, наладці та випробовуванню обладнання.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що якість обладнання, що постачається, повинна відповідати діючій нормативно - технічній документації з гарантійним терміном 1 рік та постачанням комплектуючих протягом 10 років за окрему плату.

Згідно п.2.4. договору постачальник гарантує технічну можливість по фракційного виходу цеолітової продукції в межах проведеного контрольного помолу. Вологість продукції не буде перевищувати 7% в літній період і 10% - в інші періоди.

Згідно п. 2.5. договору потужність обладнання при вказаному режимі фракційного випуску продукції становить 30 тонн на 1 год.

Пункти 2.3.-2.5 договору містяться у Розділі договору «Якість та гарантії».

Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2013 року між позивачем ТОВ «Сокирницький цеолітовий завод» та ПП «Закарпатспецмаш» було укладено договір поруки (далі договір поруки), згідно якого ПП Закарпатспецмаш (поручитель) зобовязується відповідати перед кредитором (ТОВ Сокириницький цеолітовий завод) за виконання зобовязань ППФ Каменяр, що виникли з договору № 07-11 від 07.11.2013р. (далі основний договір), який був укладений між кредитором та боржником з приводу зобовязань по організації постачання обладнання для переробки цеолітової продукції згідно технічних характеристик та проведення всього комплексу монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

Згідно п. 4.1. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником згідно основного договору у сумі, що дорівнює 5 000,0 грн., а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

Предметом первісного позову є зобовязання відповідачів ПП «Фірма «Каменяр» та ПП «Закарпатспецмаш» виконати солідарно в натурі зобовязання п.п. 1.1, 2.3-2.5 договору № 07-11 від 07.11.2013 року.

Як вбачається зі змісту позову та письмових пояснень позивача у справі, свій позов позивач обґрунтовує невідповідністю частини поставленого відповідачем 1 обладнання вимогам якості продукції та неналежним виконанням відповідачем 1 монтажних та пусконалагоджувальних робіт, зокрема, виконанням таких робіт не в повному обсязі.

Позивач не зазначає нормативної підстави первісного позову стосовно вимог до відповідача -1, тобто не вказує норм чинного законодавства, якими він обґрунтовує свої порушені, на його думку, відповідачем-1 права та які не були дотримані відповідачем-1 по справі за первісним позовом.

Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як примусове виконання обовязку в натурі.

Цей спосіб захисту застосовується в зобовязальних правовідносинах у випадках, коли особа зобовязана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обовязку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обовязку виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 ст.54 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог, а якщо позов подано до кількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Позивач за первісним позовом у позові не конкретизує, які дії повинні вчинити відповідачі на виконання п.п. 2.3 - 2.5 договору та як саме відповідачі повинні виконати п.п. 2.3 - 2.5 договору.

У свою чергу, суд не вправі з власної ініціативи коригувати, уточнювати чи змінювати вимоги позивача, що згідно ст. 22 ГПК України є виключно правом позивача.

Апеляційний суд зазначає, що з аналізу п.п. 2.3-2.5 договору вбачається, що такі пункти (умови договору) не передбачають дій (робіт, послуг), які повинна вчинити, виконати зобовязана сторона договору. Такі стосуються показників та критеріїв якості та кількості продукції.

А відтак, позовні вимоги первісного позову в частині зобовязання виконати зобовязання за п.п. 2.3.-2.5 договору, є необґрунтованими позивачем, так як п.п. 2.3.-2.5 не містять зобовязання в розумінні певних дій.

Також позивач просить зобовязати відповідачів виконати в натурі зобовязання, передбачене п. 1.1 договору.

У предмет доказування за вимогою про зобовязання до виконання договірного зобовязання в натурі може входити з урахуванням обставин справи доведення та зясування наступного: 1) яке саме зобовязання є предметом позовної вимоги про зобовязання до виконання зобовязання в натурі, та правова підстава їх виникнення; 2) договірне закріплення форми первинних документів, якими підтверджується здача-прийняття виконаного зобовязання; 3) встановлення факту виконання чи невиконання зобовязання, неналежного виконання зобовязання (не в повному обсязі); 5) встановлення факту відмови зобовязаної особи від виконання договірного зобовязання 6) докази виконання стороною зустрічного зобовязання, що має передувати виконанню зобовязання іншою стороною договору (попередня оплата товару, наприклад) та інше.

Згідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник) який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати в установлений строк товар у власність покупця, а покупець повинен прийняти цей товар та сплатити за цього певну грошову суму.

Згідно ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується за свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти роботу та оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 628 ЦПК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, правова природа договору 07-11 від 07.11.2013р., незважаючи на визначення у ньому сторін лише в якості замовника та постачальника (без визначення ролі покупця та підрядника в даному договорі) дає змогу кваліфікувати цей договір, як змішаний договір поставки з елементами договору підряду.

Отже, пункт 1.1. договору передбачає вчинення відповідачем-1 наступних дій: поставка обладнання замовнику та проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт. Тобто п.п. 1.1 договору передбачає як поставку обладнання, так і виконання певних робіт (підряд).

Таким чином, вимога позивача про зобовязання відповідачів виконати зобовязання за п.1.1. договору в натурі повинна стосуватися як зобовязання до поставки товару, так і виконання робіт, однак позивачем не конкретизовано позовної вимоги, зокрема, в якій частині, в якому обсязі повинні сторони виконати зобовязання за .п.1.1 договору в натурі.

В суді апеляційної інстанції позивач не має права уточнювати позовні вимоги, змінювати предмет чи підставу позову.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Щодо первісної позовної вимоги про зобовязання відповідачів солідарно виконати в натурі зобовязання за п.1.1 договору в частині поставки обладнання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач за первісним позовом не зазначає у своїх вимогах, як саме, в якому обсязі відповідачі за первісним позовом повинні виконати своє зобовязання за п.1.1. договору з поставки товару в натурі. Натомість, з позову та письмових пояснень позивача у справі вбачається, що лише окремі деталі поставленого обладнання були неякісними. В той же час, не вбачається зауважень щодо кількості поставленого обладнання чи асортименту.

Встановлено, що ТОВ «Сокирницький цеолітовий завод» звертався до господарського суду з позовом до ППФ «Каменяр», ПП «Закарпатспецмаш» про тлумачення змісту Договору № 07-11 від 07.11.2013 року (з додатками) стосовно того, що предметом поставки (продажу) є обладнання в робочому стані, що має забезпечувати кількісні та якісні показники, визначені п.п. 2.4, 2.5 договору.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року у справі № 907/219/15 рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.05.2015р. у цій справі змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: Позов задоволити частково. Позов позивача до ПП фірма Каменяр задоволити. Розтлумачити зміст договору № 07-11 від 07.11.2013р. наступним чином: предметом договору № 07-11 від 07.11.2013р. є обладнання в робочому (придатному до експлуатації) стані, що має забезпечити кількісні та якісні показники, визначені п. 2.4. та 2.5. цього договору». В позові ТОВ Сокирянський цеолітовий завод до ПП Закарпатспецмаш відмовлено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача - 1 в господарському суді розглядалася справа за позовом ППФ «Каменяр» до ТОВ «Сокирницький цеолітовий завод» про стягнення заборгованості за договором № 07-11 від 07.11.2013 року.

Як встановлено апеляційним судом, у справі № 907/1068/14 за позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором було винесено рішення господарського суду Закарпатської області від 05.10.2015 року, оглянувши яке апеляційний суд зазначає, що в межах розгляду справи № 907/1068/14 судом першої інстанції було досліджено обсяг, асортимент та кількість поставленого товару за договором від 07.11.2013 року та стягнуто заборгованість по його оплаті.

Дане рішення у справі № 907/1068/14 було винесене після прийняття оскаржуваного рішення у даній справі, а тому не могло бути взяте до уваги судом першої інстанції у даній справі.

Пунктом 4.2. договору визначено, що вартість обладнання складає 1200 000 грн., в т.ч. ПДВ 20%. При цьому, відповідно до п. 4.2.4. договору вартість монтажних і пусконалагоджувальних робіт входить в склад вартості обладнання.

Згідно Специфікації (Т.1 а.с. 16), яка є Додатком до договору та підписана представниками обох сторін, комплектом поставки є:

1. Дробарка ДВУ-7 в зборі 1

2. Грохот ГСС-32 в зборі 1

3. Конвеєр В-500 4

4. Рама зварна 1

5. Пневмосепаратор ПК-35 1

6. Укриття металічні 2

7. Нневмопроводи 2

8. Теплові пушки 2

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2013р. відповідач 1 поставив позивачу дробарку ДВУ-7, грохот ГИСЛ-42 і раму зварну на суму 760 000грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною № 007829. 28.02.2014р. позивачу були доставлені пневмоциклон ПК-35 і п'ять конвеєрів В-500 на загальну суму 350 000грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною № 02Ц від 26.02.2014р.

Також, позивачем за первісним позовом до позовної зави долучено Додаткову угоду до договору від 07 квітня 2014 року (.Т.1 а.с. 17), згідно якої сторони домовились викласти додаток до договору (Специфікацію) в наступній редакції:

Специфікація № 1. :Комплект поставки

1.Дробарка ДВУ - 7 в зборі - 1

2.Грохот ГИСЛ - 42 в зборі -1

3.Конвеєри В-500 - 4

4.Рама зварна - 1

5.Конвеєр СМД 50 - 1

На загальну суму 1 000 000,0 грн.

Специфікація № 2. Комплект поставки :

1. Пневмосепаратор ПК-35 1 (ціна 200 000,0 грн.)

2. Укриття металічні - 2

3.Пневмопроводи -2

4.Рама зварна -1

На загальну суму 290 000,0 грн.

Згідно копії видаткової накладної № РН-0000010 від 22 травня 2014 року, яка підписана представниками обох сторін без зауважень та претензій, позивач за первісним позовом отримав:

1. Дробарка ДВУ - 7 в зборі - 1

2.Грохот ГИСЛ - 42 в зборі - 1

3.Конвеєри В-500 - 4

4.Рама зварна - 1

5.Конвеєр СМД 50 -1

На загальну суму 1 000 000,0 грн.

У матеріалах даної справи відсутні докази про повернення позивачем відповідачу 1 (постачальнику) будь якого обладнання.

Таким чином, відповідач 1 поставив позивачу, а позивач - прийняв погоджене сторонами обладнання на суму 1200000грн., тобто на суму, зазначену сторонами в договорі, що означає, що відповідачем 1 як постачальником виконано зобовязання з поставки обладнання, передбачене п.1.1 договору, на суму, передбачену договором.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає про те, що постачальник ППФ «Каменяр» порушив умови поставки по якості та кількості, а також постачальник здійснив відхилення від обумовленого обсягу поставок за договором № 07-11.

Проте, роблячи вищезазначені висновки щодо постачальника, суд першої інстанції, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, не досліджував доказів поставки обладнання по якості та кількості, не надавав оцінку фактичним обставинам справи та доказам щодо поставки обладнання по якості та кількості.

Прийняття товару за вимогами кількості, якості, асортименту, комплектності регулюється Главою 54 ЦК України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. ст. 669, 670 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Проте позивач не зазначає, що йому було поставлено обладнання у меншій кількості, аніж було передбачено договором, докази про таке у матеріалах справи відсутні.

Натомість, встановлено, що вартість поставленого відповідачем -1 обладнання відповідає ціні договору.

Згідно ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Згідно вимог ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає покупцеві має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст.689 ЦК України покупець зобовязаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівля-продажу.

Порядок прийняття товару за якістю регулюються спеціальними нормативно-правовими актами.

Статтею 271 Господарського кодексу України передбачено, що Кабінет ОСОБА_3 України відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів затверджує Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення та поставки виробів народного споживання, а також Особливі умови поставки окремих видів товарів. Оскільки згадані нормативно-правові акти урядом ще не прийнято, враховуючи положення Постанови Верховної ОСОБА_3 України від 12.09.1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" продовжує діяти Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затверджена постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №П-7 (надалі - Інструкція).

Пунктом 6 Інструкції передбачено, що приймання продукції за якістю здійснюється на складі отримувача у такі строки: при поставці за межі міста - не пізніше 20 днів, після видачі продукції органом транспорту чи надходження її на склад отримувача. Машини, обладнання, прилади та інша продукція, яка надійшла в тарі та яка має гарантійні строки служби чи зберігання, перевіряються за якістю та комплектністю при відкриванні тари, але не пізніше установлених гарантійних строків.

Пункти 16-19, 29 цієї Інструкції встановлюють спеціальний порядок актування товару, щодо якого виявлено недоліки за якістю.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази прийняття обладнання позивачем за якістю, складання відповідних дефектних актів тощо, тобто у відповідності до вимог чинного законодавства.

Статтею 678 ЦК України передбачено правові наслідки передання товару неналежної якості.

Згідно з ч.1 ст.678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Згідно з частиною 2 статті 678 Цивільного кодексу України в разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Статтями 680, 681 ЦК України передбачено строки виявлення недоліків і предявлення вимоги у звязку з недоліками проданого товару.

Статтею 678 ЦК України передбачено права покупця у звязку з отриманням товару неналежної якості, а тому у випадку отримання товару неналежної якості позивач має можливість скористатися такими правами та реалізувати свої відповідні вимоги, передбачені ст. 678 ЦК України, що повязані з якістю товару, у позасудовому чи в судовому порядку.

У даному випадку замовником було прийнято поставлене відповідачем 1 обладнання, що підтверджується видатковою накладною від 22 травня 2014 року та товаро-транспортними накладними (а.с. 59-60 Т.1) без зауважень у вказаних документах.

Відтак, матеріалами справи підтверджується виконання відповідачем 1 свого обовязку щодо поставки обладнання згідно укладеного договору.

З огляду на це, вимоги позивача за первісним позовом до відповідачів про виконання зобовязання за п.1.1. договору в натурі в частині поставки обладнання є безпідставними.

Вимоги щодо правових наслідків передання товару неналежної якості, кількості, чи неналежного асортименту обладнання не входять у предмет даного позову.

З огляду на вищезазначене, твердження суду першої інстанції про порушення постачальником ППФ «Каменяр» умов поставки по кількості та якості не ґрунтується на дослідженні доказів щодо якості та кількості отриманого позивачем обладнання, не відповідає матеріалам даної справи та не підтверджено належними доказами.

А відтак, апеляційний суд вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини суду першої інстанції твердження суду першої інстанції щодо невідповідності поставки обладнання вимогам якості, кількості, та обсягу, зокрема, такі твердження як (дослівно): «через порушення постачальника ПП «Каменяр» умов поставки по якості та кількості»; - «із урахуванням вчинених постачальником відхилень від обумовленого обсягу поставок за договором № 07-11» з підстав необґрунтованості, та апеляційну скаргу в цій частині задоволити.

Щодо вимоги первісного позову про зобовязання відповідачів виконати в натурі зобовязання за п.1.1 договору в частині виконання робіт, то апеляційний суд зазначає наступне.

Основними підставами позову в цій частині позивач зазначає невиконання відповідачем 1 в повному обсязі свого обовязку, передбаченого п. 1.1 договору, щодо проведення всього комплексу монтажних та пусконалагоджувальних робіт. Позивач вважає, що виконання таких робіт повинно бути здійснено за рахунок відповідача 1. Зазначає, що відповідачем-1 у березні травні 2014 року було проведено частковий монтаж обладнання та в присутності директора ППФ «Каменяр» досягнуто усної домовленості про те, що ППФ «Каменяр» має завершити монтажні та пусконалагоджувальні роботи та довести обладнання до погоджених сторонами показників. Однак частково змонтоване обладнання під час пробних запусків не забезпечувало встановлених показників. Представник ППФ «Каменяр» ОСОБА_4 А,М. у червні 2014 року припинив проведення усіх робіт. Крім того, позивач у позовній заяві зазначає про те, що на його вимогу поручитель ПП «Закарпатспецмаш» відмовилося завершити монтажні та пусконалагоджувальні роботи щодо поставленого ППФ «Каменяр» обладнання, а тому також заявляє до ТОВ «Закарпатспецмаш» вимогу про завершення монтажних та пусконалагоджувальних робіт щодо поставленого обладнання.

Натомість, відповідач 1 зазначає, що монтажний підрозділ відповідача 1 приступив до виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт, однак такі не були виконані в повному обсязі з вини позивача. Наголошує, що не відмовляється від проведення таких робіт з поставленим обладнанням.

Згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач - 1 володіє достатнім рівнем допуску для вчинення обумовлених договором робіт, оскільки має дозвіл на здійснення діяльності по монтажу та пуску в експлуатацію придбаного позивачем обладнання (ліцензія на право проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт АЕ №181496 від 12.09.2012р.).

Отже, чинним законодавством передбачено передання результатів робіт за договором підряду замовнику. Всі господарські операції між сторонами повинні бути зафіксовані у первинних документах.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

З аналізу договору між сторонами вбачається покладення на відповідача 1 обовязку з виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт, проте не вбачається врегулювання сторонами порядку здачі - та прийняття таких робіт.

Як позивач, так і відповідач 1 не заперечують проти того, що відповідач 1 приступив до виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт з поставленим обладнанням. На підтвердження факту виконання певних робіт за договором сторони подають наступні докази.

В матеріалах справи наявна копія Договору № 08-01 від 08.01.2014 року, укладеного між ППФ «Каменяр» та ПП Чернов ОСОБА_5 про те, що виконавець ПП Чернов ОСОБА_5 зобовязується виконати, а Замовник прийняти і оплатити роботи згідно специфікацій, які є невідємною частиною договору. Прийом робіт здійснюється замовником по факту їх виконання. Договір діє до 31.12.2014 року.

Апеляційний суд критично оцінює такий договір № 08-01 від 08.01.14 року, оскільки такий містить загальні положення без чіткої конкретизації виду робіт, які повинен виконати виконавець. Специфікація, яка передбачена п.1 такого договору, у матеріалах справи відсутня. Крім того, відсутні докази на підтвердження існування у ПП ОСОБА_4 спеціального дозволу на виконання робіт за договором від 07.11.2013 року.

У свою чергу, позивач за первісним позовом в суд першої інстанції подав ОСОБА_4 введення обладнання в експлуатацію від 22.12.14 року, ОСОБА_4 приймання передачі робіт, послуг від 19.11.2013 року, де виконавцем робіт зазначено поручителя.

Слід зазначити, що суд першої інстанції в основу свого висновку про відмову в задоволенні первісного позову поклав саме вказаний ОСОБА_4 приймання передачі робіт (послуг) від 19.11.13 року.

З ОСОБА_4 приймання передачі робіт від 19.11.2013 року, підписаного представниками від ТОВ «Сокирницький цеолітовий завод» та ПП «Закарпатспецмаш» (оригінал, Т.2, а.с. 69) вбачається, що на підставі договору поруки від 12.11. 2013 року та на виконання зобовязань за цим договором ПП «Закарпатспецмаш» (виконавець) передав, а ТОВ «Закарпатський цеолітовий завод» (замовник) прийняв роботи по введенню у експлуатацію обладнання дробарки та грохота, яке було поставлено по договору № 07-11 від 07.11.2013 року. Вартість робіт складає - 270 000,0 грн.

Однак, ТОВ «Закарпатський цеолітовий завод», який вказаний у вищезазначеному ОСОБА_4, не є стороною договору поруки.

Поручитель за договором поруки взяв на себе зобовязання відповідати перед кредитором за виконання зобовязання боржником, у сумі, що дорівнює 5000,0 грн., а не 270 000 грн. Слід зазначити, що договором поруки не передбачено, які саме роботи в межах 5000,0 грн. повинен виконати поручитель в разі невиконання таких боржником.

Однак, апеляційний суд не бере до уваги ОСОБА_4 приймання передачі робіт (послуг) від 19.11.2013 року про виконання поручителем робіт з дробаркою та грохотом (які, як зазначено, поставлені за договором № 07-11 від 07.11.13 року), оскільки такі роботи не могли обєктивно виконуватися з таким обладнанням з тої причини, що таке обладнання позивачу за первісним позовом було поставлено лише 28.12.2013 року. Тобто на момент складання такого ОСОБА_4 вказане обладнання (дробарка та грохот) ще не було поставлене позивачу відповідачем 1 за договором № 07-11 від 07.11.13 року.

Отже, з огляду на вищезазначене, вказаний ОСОБА_4 є неналежним доказом на підтвердження виконання спірних робіт поручителем.

Суд першої інстанції вважає, що роботи, які є предметом судового розгляду, є виконаними самостійно поручителем «ПП Закарпатспецмаш».

Проте ні з позову, ні з письмових пояснень позивача не вбачається, які саме роботи, в якому обємі та обсязі, з яким обладнанням позивач за первісним позовом зазначає як предмет даного спору.

Також, згідно п. 5.4.1 договору поруки у разі невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором, кредитор має право у триденний строк звернутися до поручителя з вимогою про виконання таких зобовязань, п. 5.1.1. договору поруки передбачено, що при порушенні боржником зобовязання перед кредитором, поручитель зобовязаний у триденний строк з дня отримання вимоги від кредитора виконати зобовязання за боржника.

В матеріалах справи відсутня вимога кредитора до поручителя про виконання зобовязання у звязку з порушенням зобовязання боржником. Позивачем не подано доказів на підтвердження моменту порушення боржником (відповідачем 1) свого зобовязання за договором від 07.11.2013 року, з якого починається відлік строку звернення до поручителя.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважає твердження суду першої інстанції про виконання робіт самостійно поручителем необґрунтованими, такими, що не відповідають матеріалам справи.

Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при оцінці доказів та формуванні висновків надав перевагу ОСОБА_4 приймання передачі робіт від 19.11.2013 року без узгодження його доказової сили з іншими доказами у справі

А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що саме вказаний ОСОБА_4 підтверджує виконання спірних робіт за основним договором поручителем. З огляду на зазначене, необґрунтованою є наведена мотивація суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні первісного позову.

Також, позивач вважає, що монтажні та пусконалагоджувальні роботи за договором від 07.11.2013 року мали бути виконані відповідачем 1 за його рахунок та за допомогою його матеріалів.

Згідно ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Договором від 07.11.2013 року передбачено, що вартість монтажних і пусконалагоджувальних робіт входить в склад вартості обладнання.

Тобто саме таким способом сторони погодили вартість підрядних робіт за договором. Ціною вказаного договору є сума 1 200 000,0 грн., що включає в себе вартість обладнання та вартість робіт. Поставка відповідачем - 1 та прийняття обладнання позивачем на суму 1200 000,0 грн. свідчить про виконання договору в частині ціни договору.

Згідно ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач вважає, що ППФ «Каменяр» приступило до виконання робіт після терміну, який в договорі обумовлений як термін закінчення монтажних та пусконалагоджувальних робіт, а саме 20 лютого 2014 року.

Пунктом 4.2.3. договору передбачено, що остаточний розрахунок з постачальником здійснюється в день підписання акту приймання обладнання, але не пізніше 20 лютого 2014 року.

Згідно п.6.1. договору договір від 07.11.2013 року діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У договорі від 07.11.2013 року сторонами не встановлені чіткі строки (терміни) виконання робіт.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 не відмовлявся від виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

А відтак, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача про зобовязання відповідача 1 виконати зобовязання за п.1.1 договору в частині виконання робіт є необґрунтованими та в цій частині в позові слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що резолютивна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції за первісним позовом є правильною, проте апеляційний суд не погоджується із обґрунтуванням висновків у мотивувальній частині рішення за первісним позовом судом першої інстанції, надавши власну кваліфікацію спірним правовідносинам у даній справі.

Предметом зустрічного позову ППФ «Каменяр» є визнання недійсним договору поруки від 12.11.2013 року.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки від 12.11.2013 року, то слід зазначити наступне.

Підставою зустрічного позову ППФ «Каменяр» є те, що відповідачі за зустрічним позовом не отримали згоди від позивача за зустрічним позовом на покладення на поручителя відповідних обовязків, позивач за первісним позовом не надав вимогу до поручителя про виконання обовязків за боржника, у поручителя відсутній дозвіл на виконання робіт, зазначених у договорі від 07.11.2013 року, а також вважає даний договір поруки фіктивним, тобто таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, що в сукупності свідчить про порушення прав позивача за зустрічним позовом, а також положень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно п.3.1. договору поруки поручитель та боржник (ППФ «Каменяр) несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобовязання.

Згідно п.3.2. договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобовязання за основним договором в повному обсязі.

Згідно п. 4.1. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником згідно основного договору у сумі, що дорівнює 5 000,0 грн., а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

Згідно п. 5.1.1. договору поруки поручитель зобовязаний при порушенні боржником зобовязання перед кредитором за основним договором виконати за боржника зобовязання у триденний строк з дня отримання вимоги від кредитора. У разі отримання вимоги кредитора поручитель зобовязаний повідомити про це боржника.

У матеріалах справи наявний оригінал договору поруки від 12.11.2013 року (Т,2 а.с. 141-142), який було надано ТОВ «Сокирницький цеолітовий завод» на вимогу апеляційного суду.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Згідно ч.1. ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладання такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту даних правовідносин. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином, та визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Проте позивачем за зустрічним позовом не доведено істотних ознак фіктивності спірного договору поруки, зокрема, умислу обох сторін.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Тому відсутність згоди боржника на укладання договору поруки або його не повідомлення про укладання такого договору не є підставою для визнання такого договору недійсним..

Крім того, укладення договору поруки кредитором з третьою особою є захистом його інтересів у разі невиконання боржником зобовязання.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (постанова Пленуму Вищого господарського суду України .від 29.05.2013 № 11).

Позивач, зазначаючи про відсутність у поручителя ПП «Закарпатспецмаш» дозволу на виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт, не підтверджує це належними доказами.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним спірного договору поруки.

Позивачем за зустрічним позовом подано клопотання про проведення технічної та почеркознавчої експертизи договору поруки від 12.11.2013 року щодо встановлення давності надрукування договору поруки та приналежності підписів їх виконавців та інше.

Таке клопотання мотивоване тим, що заявник вважає, що договір поруки від 12.11.2013 року насправді був укладений напередодні подання первісного позову до суду з метою зміни територіальної підсудності справи.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши таке клопотання, апеляційний суд вважає, що таке не підлягає до задоволення у звязку з тим, що питання, поставлені позивачем за зустрічним позовом на експертне дослідження, не входять до предмету доказування у даній справі, в даному випадку у матеріалах справи наявні достатні належні докази для прийняття рішення за зустрічним позовом. Підставою зустрічного позову позивач за зустрічним позовом зазначає саме фіктивність спірного договору поруки, однак просить провести саме технічну та почеркознавчу експертизу, що не повязано із підставою заявленого позову.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Зважаючи на те, що рішення першої інстанції залишено без змін, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми Каменяр від 28.07.2015 року задоволити частково.

Рішення господарського суду Закарпатської області від 13.07.2015р. у справі № 907/45/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 02.11.2015 року

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1