КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2015 р. Справа№ 910/20557/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання: Стаховській А.І.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 24.03.2015;

ОСОБА_3 - представник за довіреністю б/н від 24.03.2015;

від відповідача: не з'явився ;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014

у справі № 910/20557/14 (суддя: Мельник В.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Приватного підприємства "Основа Центр"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Пейбокс" ("Paybox" LTD)

про стягнення 81 074,52 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Основа Центр" (далі - ПП "Основа Центр", відповідач) про стягнення 81 074,52 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не сплачено вартість послуг по міжнародному перевезенню, які були надані позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 по справі № 910/20557/14 в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, дійшов помилкового висновку про те, що поставка відбулася на умовах F.O.B. (яка відповідає правилам ІНКОТЕРМС 2000) та визначена, як Франко-Борт, де покупець зобов'язаний сплатити усі витрати, що пов'язані з поставкою товару, з моменту його переходу через поручні судна у названому порту відвантаження. Також апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно прийняв рішення про права та обов'язки особи, яка не брала участь у розгляді справи (а саме - ТОВ «Пейбокс», яке є вантажоотримувачем товару).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, призначено до розгляду на 26.02.2015, зобов'язано сторін надати оригінали документів, пов'язаних з предметом спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 розгляд справи було відкладено на 26.03.2015, зокрема, через невиконання сторонами вимог ухвали суду щодо надання оригіналів документів, пов'язаних з предметом спору; зобов'язано сторін виконати вимоги ухвали суду від 26.01.2015 повторно.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів; у судовому засіданні оголошено перерву до 02.04.2015, в тому числі у зв'язку з невиконанням сторонами вимог попередніх ухвал суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 залучено до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Пейбокс" (Грузія); розгляд справи відкладено на 03.11.2015; провадження у справі зупинено в порядку ст. 79 ГПК України.

Представники позивача в судовому засіданні 03.11.2015 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Підтвердили, що оригіналів договору та заявки надати не мають можливості через їх відсутність. Наполягали на тому, що саме відповідач не підписав договір на перевезення, тоді як позивачем, зі свого боку, належним чином було підписано та направлено відповідачу два примірники оригіналу договору. Також, за доводами апелянта, позначення F.O.B. (яке міститься на рахунках (INVOICE) не повинно враховуватися при визначенні платника, оскільки доставка відбувалася шляхом наземного перевезення, а не морським судном.

Представник відповідача у судове засідання 03.11.2015 не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, направленням на адресу місцезнаходження відповідача копії ухвали від 02.04.2015. Отримання стороною процесуального документа 20.04.2015 підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 907.

Представник третьої особи в судове засідання 03.11.2015 не з'явився. Про час та місце розгляду справи ТОВ "Пейбокс" було повідомлено належним чином, направленням на адресу місцезнаходження третьої особи (через Міністерство Юстиції Грузії) копії відповідних матеріалів по справі. Отримання третьою особою копій процесуальних документів підтверджується повідомленням про вручення документів від 13.07.2015, а також протоколом судового засідання Тбіліського міського суду по справі № 2/10823 від 13.07.2015.

Разом з цим, жодних пояснень по суті спору (зокрема, на виконання ухвали суду від 02.04.2015), заяв або клопотань від третьої особи не надійшло.

В свою чергу, пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 (далі - Постанова Пленуму) встановлено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно частини 3 пункту 3.12 Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

При цьому, представники позивача наполягали на розгляді справи за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, з урахуванням неодноразового відкладення розгляду справи (зокрема, через невиконання сторонами вимог ухвали суду в частині надання оригіналів документів), зважаючи на той факт, що загальний строк перебування справи в провадженні суду апеляційної інстанції становить більше дев'яти місяців, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача та третьої особи, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмових заперечень відповідача на неї, заслухавши пояснення представників позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як було вищезазначено, позовні вимоги у даній справі мотивовані тим, що 04.04.2014 між ФОП ОСОБА_4 та ПП "Основа Центр" було укладено у спрощеній формі шляхом обміну факсограмами (заявка № 02-01-Е від 04.04.2014 р.) договір на перевезення вантажу (устаткування) на адресу ТОВ "Пейбокс" (Грузія).

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач наполягав на тому, що між ФОП ОСОБА_4 та ПП "Основа Центр" виникли господарські відносини, передбачені главою 32 Господарського кодексу України, де згідно ст. 307 ГК України, ФОП ОСОБА_4 є перевізником, ПП "Основа Центр" - вантажовідправником, а ТОВ "Пейбокс" - вантажоотримувачем.

Позивач стверджує, що свої обов'язки, як перевізника вантажу, виконав у строки, що були визначені у заявці № 02-01-Е від 04.04.2014, та доставив 14.04.2014 вантаж вантажоотримувачу - ТОВ "Пейбокс", що підтверджується печаткою вантажоотримувача на міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR № 248728).

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується, що 16 квітня 2014р. позивач надіслав на адресу відповідача рахунок на оплату № 10 від 14.04.2014 р. на загальну суму 45 419,82 грн., Акт здачі-приймання робіт № 11 від 14.04.2014 р. (в 2-х екземплярах), оригінал накладної CMR № 248728, проте відповідач вартість наданих позивачем послуг не сплатив, внаслідок чого позивач подав на розгляд суду позов, в якому просив стягнути з відповідача 81 074,52 грн. - заборгованості, з яких: 45 419,82 грн. - боргу, 35654,70 грн. - пені за період з квітня 2014р. по вересень 2014р.

Відповідач, в свою чергу, не заперечує факту існування правовідносин між сторонами, однак зазначає про те, що позивачем жодним чином не доведено обов'язку ПП "Основа Центр" оплатити поставку товару, посилаючись при цьому на обов'язок саме вантажоотримувача (ТОВ "Пейбокс") здійснити оплату поставленого товару.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не були надані суду належні та допустимі докази, на підтвердження наявності підстав, для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача боргу за послуги міжнародного перевезення у розмірі 81 074,52 грн. (45419,82 грн. - основного боргу та 35654,70 грн. пені).

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Статтею 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Так, відповідачем не заперечується факт надсилання позивачу електронною поштою (роздруківка з електронними адресами - а.с. 18) документів, що були необхідні для здійснення перевезення вантажу, якими, зокрема є:

- митна декларація № ЕК10АА (а.с. 14-15);

- рахунок (INVOICE) № 1-18/02 від 18.02.2014 (а.с. 16);

- рахунок (INVOICE) № 1-07/04 від 07.04.2014 (а.с. 17).

Крім того, сторонами підтверджується той факт, що 08.04.2014 за участю перевізника та вантажовідправника була складена та скріплена печатками сторін міжнародна товарно-транспортна накладна CMR № 248728 (а.с. 19-20).

Суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів позивача стосовно того, що накладна CMR є міжнародною товарно-транспортною накладною, яка, зокрема, підтверджує той факт, що вантаж підлягає перевезенню згідно правил, встановлених Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (далі - Конвенція).

Втім, зазначена накладна не містить жодних даних про те, на кого саме покладаються витрати по поставці вантажу. Зокрема, відсутня інформація у графах п. 14 «Умови оплати», а також у п.п. 19-20 «Особливі узгоджені умови» та «сума, яка підлягає до оплати (TOTAL)». Разом з цим, наявність такого роду інформації у накладній прямо передбачена п. (і) ч. 1 ст. 6 Конвенції, а також обумовлена ч. 2 ст. 6 Конвенції, зокрема, пунктом (с).

В свою чергу, судом першої інстанції правомірно встановлено, що рахунок (INVOICE) № 1-18/02 від 18.02.2014 та рахунок (INVOICE) № 1-07/04 від 07.04.2014 містять термін-визначення - F.O.B. (попри доводи апелянта стосовно того, що посилання на умови F.O.B. є безпідставними. Зокрема, позивачем не заперечується, що перевізник без жодних заперечень прийняв зазначені рахунки (INVOICE) з визначенням саме таких умов перевезення).

Відповідно до Правил Інкотермс-2000 F.O.B. (FREE ON BOARD, ФРАНКО-БОРТ) визначено, що продавець виконав поставку товару у той самий момент, як товар перейшов через поручні судна у названому порту відвантаження.

У відповідності до статті Б.6 Інкотермс-2000, саме покупець зобов'язаний сплатити всі витрати, пов'язані з товаром, із моменту його переходу через поручні судна в названому порту відвантаження; - будь-які додаткові витрати, що виникають внаслідок того, що судно, призначене покупцем, не прибуває своєчасно, чи не може прийняти товар, чи припиняє прийняття вантажів до настання часу, про який було повідомлено у відповідності з статтею Б.7, або - внаслідок неподання покупцем належного повідомлення у відповідності зі статтею Б.7., але за умови, що товар був належним чином індивідуалізований за договором, тобто явно відокремлений або іншим чином визначений як товар, що є предметом цього договору; - у випадках, де це належить, - усі мита, податки й інші збори, а також витрати на виконання митних процедур, що підлягають сплаті при імпорті товару та його транзитному перевезенні через будь-яку країну.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідач наполягав на тому, що саме з урахуванням положень Інкотермс-2000, між ПП "ОСНОВА ЦЕНТР" (виконавець за договором) та ТОВ "ПЕЙБОКС" (замовник за договором) було укладено договір поставки обладнання № 2-НОВ від 10.02.2014 (а.с. 89-96).

Вказана позиція підтверджується умовами зазначеного договору. Так, у підпункті 4.7 пункту 4 договору № 2-НОВ від 10.02.2014р. сторонами визначено, що оплата послуг з перевезення виробів та інші витрати здійснюються замовником (тобто ТОВ "Пейбокс").

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що саме на виконання вказаного договору поставки обладнання відповідач направляв вантаж третій особі, користуючись при цьому послугами позивача з перевезення.

Суд апеляційної інстанції приймає доводи апелянта про те, що предметом доведення у даному спорі не є дослідження виконання обов'язків відповідача та третьої особи за укладеним між ними договором. Разом з цим, наведені пункти договору окремо підтверджують доводи відповідача в частині того, що саме третя особа брала на себе тягар витрат за перевезення (доставку) вантажу ще на стадії укладення правочину (що, в подальшому зумовило зазначення в рахунках INVOICE терміну F.O.B., наявність якого свідчить про покладення витрат на отримувача вантажу).

Судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України також встановлено, що митна декларація (а.с. 14-15) у п. 20 «Умови поставки» містить позначення FCA, однак також не містить жодної інформації у графі «Подробиці розрахунків».

Так, згідно ІНКОТЕРМС 2000-2010 термін FCA - FREE CARRIER/… означає, що продавець доставить вантаж, який пройшов митне очищення, зазначеному покупцем перевізнику до названого місця. При цьому такі умови поставки передбачають, що основну частину перевезення забезпечує саме покупець.

Таким чином, як було вищезазначено, позивач просить стягнути заборгованість за перевезення саме з ПП "ОСНОВА ЦЕНТР", однак ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції апелянт не заперечував, що ним без жодних зауважень було прийнято вантаж разом з документацією (в тому числі на підставі якої було здійснено митне оформлення вантажу та перевезення його через кордон України), яка передбачала здійснення поставки на умовах оплати послуг саме покупцем (третьою особою). При цьому, позивач посилався лише на довірливі стосунки між сторонами та сподівання вирішити суперечності (у разі їх наявності) у позасудовому порядку.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що для уникнення суперечностей у визначенні умов перевезення, а також для встановлення чітких та зрозумілих прав та обов'язків, сторони мали право укласти двох або трьох сторонній договір, в якому визначити порядок та строки розрахунків, відповідальність, тощо. При цьому, умови такого договору були б обов'язковими для виконання в розумінні ст. 629 ЦК України.

В свою чергу, в позовній заяві, а також в апеляційній скарзі позивач посилався на те, що договір на міжнародне перевезення вантажу був фактично укладений шляхом обміну факсограмами (заявка № 02-01-Е від 04.04.2014, а.с. 13) через домашній факс працівника позивача.

Судом першої інстанції правомірно зазначено про те, що на копії заявки відсутні обов'язкові для факсограм реквізити: дата відправки, найменування відправника, номер телефону відправника, дата та час відправлення, кількість сторінок, що були відправлені позивачем. При цьому у копії вказаної заявки зазначено, що її вчинено на підставі договору № 02/04-14 від 02.04.2014. Такий саме номер договору міститься у рахунку на оплату та акті здачі - приймання виконаних робіт (а.с. 24-25). Натомість, відповідачем заперечується дійсність таких доказів та вказується на відсутність оригіналів договору та заявки, якими позивач обґрунтовує власні вимоги.

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи відповідача про те, що ненадання на огляд оригіналів документів, якими позивач підтверджує позовні вимоги, свідчить про неналежність доказів на які посилається сторона.

Так, у відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості за послуги з перевезення вантажу, обов'язок довести обґрунтованість та законних позовних вимог по відношенню саме до відповідача (ПП "ОСНОВА ЦЕНТР") покладається на ФОП ОСОБА_4 (ст. 4-3, 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в жодному з засідань (як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції) позивач не надав на огляд суду та іншій стороні оригіналів договору № 02/04-14 від 02.04.2014, а також заявки № 02-01-Е, якими апелянт підтверджує позовні вимоги, зазначаючи про те, що навіть заявка № 02-01-Е містить усі істотні умови договору та передбачає право перевізника на нарахування пені за прострочення здійснення оплати.

Пункт 2.2. Постанови Пленуму зазначає, що у разі, якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу. Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

Отже, враховуючи заперечення відповідача щодо наявності оригіналів документів та їх змісту, беручи до уваги приписи ст. 101 ГПК України в частині перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, суд апеляційної інстанції неодноразово зобов'язував, зокрема, позивача відповідними ухвалами надати оригінали документів, пов'язаних з предметом спору. Продовжував процесуальний строк розгляду справи та відкладав розгляд справи для надання можливості подати докази на підтвердження своїх вимог. Як було вищезазначено, вимоги ухвали суду позивачем виконані не були. Таким чином, жодних належних та допустимих доказів того, що обов'язок по оплаті послуг з перевезення вантажу покладається саме на відповідача матеріали справи не містять, тоді як докази, які наявні у справі, як встановлено вище, частково свідчать про те, що саме на вантажоотримувача покладався обов'язок оплатити послуги з перевезення (з урахуванням позначення F.O.B. у накладній та терміну FCA у митній декларації).

В свою чергу, пункт 2.3. Постанови Пленуму зазначає, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи викладене, правомірним та обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та стягнення з відповідача боргу за послуги міжнародного перевезення у розмірі 81 074,52 грн., з яких: 45 419,82 грн. - основного боргу та 35654,70 грн. - пені.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/20557/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/20557/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20557/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Б.В. Отрюх

С.А. Гончаров