ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.11.2015 Справа № 920/965/15

За позовом: Прокурора Путивльського району в інтересах держави в особі Путивльської міської ради, м. Путивль Сумської області

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Путивль Сумської області

про стягнення 21 206 грн. 85 коп.

Головуючий суддя В.Л. Котельницька

Суддя Ю.О.Зражевський

Суддя В.В. Яковенко

Представники сторін:

від позивача - не прибув

від відповідача - ОСОБА_1

прокурор - М.Ф. Вортоломей

За участю секретаря судового засідання - Н.М. Мітіної

Суть спору: прокурор в інтересах держави в особі позивача звернувся до господарського суду з позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 21206 грн. 85 коп. збитків, завданих використанням земельної ділянки без сплати орендної плати, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Прокурором була подана до суду заява № 95-1523вих15 від 04.09.2015 про зміну позовних вимог, у якій прокурор збільшив суму позову та просить стягнути з відповідача до місцевого бюджету м. Путивль Сумської області збитки, завдані використанням земельної ділянки без сплати орендної плати у розмірі 34500,19 грн.

Від позивача до суду надійшла заява № 1076 від 08.07.2015 про розгляд справи без участі його представника в судових засіданнях.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, але у судових засіданнях заперечував проти позовних вимог з посиланням на їх безпідставність та необґрунтованість.

У судовому засіданні прокурор підтримав заявлені позовні вимоги.

Суд вважає за можливе розглядати справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та прокурора, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2014 між Путивльським районним міжгосподарським будівельним підприємством по агропромисловому будівництву «Шляховик» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень - комплексу, виробничої бази загальною площею 1359,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з умовами укладеного договору нежитлові приміщення, які є предметом цього договору, розміщені на земельній ділянці Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області площею 1,1937 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу А.О.Ануфрієвим та зареєстровано у реєстрі за № 106.

За умовами пункту 8 укладеного договору купівлі-продажу відповідач як покупець за цим договором зобов'язався врегулювати земельні відносини згідно з діючим законодавством.

Так, судом встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу 26.08.2014 відповідач звернувся до Путивльської міської ради з заявою про надання дозволу на викуп земельної ділянки під вищезазначеними приміщеннями, загальною площею 1,1937 га.

Також відповідачем була подана заява до Путивльського міського голови про надання дозволу на продаж земельної ділянки та надано згоду на укладення договору про сплату авансового платежу у рахунок оплати її ціни.

Судом також встановлено, що рішенням Путивльської міської ради від 28.08.2014 було надано дозвіл ФОП ОСОБА_1 на викуп земельної ділянки площею 1,1937 га під належним йому комплексом, виробничою базою по АДРЕСА_1 (цільове призначення земельної ділянки «Для промислового використання» - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд будівельних організацій та підприємств»).

15.12.2014 відповідачем було сплачено до місцевого бюджету 37422,50грн. авансового внеску за спірну земельну ділянку.

У подальшому, розглянувши заяву відповідача про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу вищевказаної земельної ділянки, Путивльська міська рада прийняла рішення від 26.02.2015 про надання дозволу відповідачеві на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 1,1937 га, на дві окремі земельні ділянки орієнтовною площею: перша земельна ділянка - 0,17 га, друга земельна ділянка - 1,0237 га. Термін дії цього рішення визначений у його пункті 2 та встановлений до 26.02.2016.

Рішенням Путивльської міської ради від 26.03.2015 технічну документацію було затверджено, Путивльській міській раді доручено отримати свідоцтва на право комунальної власності на дві земельні ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій по АДРЕСА_1: кадастровий номер НОМЕР_3 - площею 1,0237 га, кадастровий номер НОМЕР_2 - площею 0,1700 га.

Також рішенням позивача від 26.03.2015, прийнятим за результатом розгляду заяви відповідача, останньому був наданий дозвіл на викуп земельної ділянки площею 1,0237 га під належним йому комплексом, виробничою базою по АДРЕСА_1. Зазначеним рішенням обов'язок провести експертну грошову оцінку спірної земельної ділянки було покладено на позивача - Путивльську міську раду.

На підставі вищезазначеного рішення Путивльської міської ради від 26.03.2015 між відповідачем та позивачем 02.10.2015 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з розстроченням платежу, за умовами якого земельна ділянка загальною площею 1,0237 га, розташована по АДРЕСА_1 була продана та передана у власність ФОП ОСОБА_1 Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу Сумської області А.О.Фесенко та зареєстрований у реєстрі за № 1234.

У позовній заяві прокурор наголошує, що з моменту купівлі нежитлових приміщень відповідачем згідно договору від 23.01.2014 та до моменту укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки під цими нежитловими приміщеннями відповідач без правовстановлюючих документів використовував зазначену земельну ділянку та не сплачував орендну плату за її використання, чим наніс збитки державі в особі Путивльської міської ради на суму 34500,00 грн.

За вказаних обставин прокурор та позивач вважають, що мають достатні підстави для відшкодування понесених збитків відповідачем шляхом подання позовної заяви до господарського суду, оскільки останній не виконував належним чином свої зобов'язання.

Однак суд з такою позицією позивача та прокурора погодитись не може з огляду на наступне.

Позивач та прокурор заявляють, що державі завдані збитки внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань щодо використання земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення, що належать відповідачеві на праві власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені статтею 116 Земельного кодексу України. Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом (стаття 127 Земельного кодексу України).

Статтею 128 Земельного кодексу України передбачено, що продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки. Договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню. Документ про оплату або про сплату першого платежу (у разі продажу земельної ділянки з розстроченням платежу) є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку та її державної реєстрації. Ціна земельної ділянки визначається за експертною грошовою оцінкою, що проводиться суб'єктами господарювання, які є суб'єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель відповідно до закону, на замовлення органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Сума авансового внеску зараховується до ціни продажу земельної ділянки. У разі відмови покупця від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки сума авансового внеску не повертається. Розрахунки за придбання земельної ділянки можуть здійснюватися з розстроченням платежу за згодою сторін, але не більше ніж на п'ять років. Кошти, отримані від продажу земельних ділянок державної або комунальної власності, зараховуються органами державної влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування відповідно до державного та/або місцевих бюджетів у порядку, визначеному законом.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок (стаття 156 Земельного кодексу України): а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Порядок відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначений статтею 157 Земельного кодексу України. Так, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 22 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини (зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 04.07.02011р. у справі №51/250).

За результатом аналізу матеріалів справи судом було встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до норм земельного законодавства передавалась відповідачу у власність, а не в користування (оренду), і що зволікання в укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки сталося не з вини відповідача, оскільки саме відповідно до рішення позивача від 26.02.2015 остаточно було вирішено питання щодо поділу спірної земельної ділянки та 26.03.2015 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності Путивльської міської ради, а заява відповідача щодо викупу земельної ділянки, яка спочатку була подана до позивача 26.08.2014, була остаточно розглянута позивачем по суті з винесенням повторного рішення про надання дозволу на викуп земельної ділянки по пров. Кузнечному,1 у м.Путивль лише 26.03.2015.

Саме зволікання позивача з проведенням експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки (відповідно до рішення позивача від 26.03.2015) змусило відповідача самостійно укласти договір 12.06.2015 на проведення незалежної оцінки, копія якого міститься в матеріалах справи, внаслідок чого договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки було укладено лише 02.10.2015.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Прокурором та позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні статті 34 ГПК України на підтвердження спричинення відповідачем збитків у розмірі 34500,00 грн., протиправної поведінки відповідача, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, та вини відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вчинялись всі необхідні дії, спрямовані на викуп спірної земельної ділянки, однак обставини, які перешкоджали відповідачу, не залежали від його волі та не могли були бути усунені в інший спосіб, як прийняття позивачем додаткових рішень, що призвело до збільшення часу, необхідного для отримання відповідачем правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Крім зазначеного, суд наголошує, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем не мають характеру орендних, оскільки відразу після придбання у власність нежитлових приміщень за договором від 23.01.2014, відповідачем вчинялись дії, спрямовані саме на викуп земельної ділянки під придбаними нежитловими приміщеннями, а не на встановлення орендних правовідносин з метою користування цією земельною ділянкою протягом певного часу.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем та прокурором не було надано доказів завдання збитків державі внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, оскільки не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача, про прямий причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими такою поведінкою збитками та їх розміром.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про безпідставність та неправомірність вимог позивача та прокурора, а тому визнає їх такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України , суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 09.11.2015.

Головуючий суддя В.Л.Котельницька

Суддя Ю.О.Зражевський

Суддя В.В.Яковенко