РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/23867/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного

володіння

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Гаврилюк В.М. - представник за довіреністю б/н від 10.09.2015

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.09.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідачем не сплачено вартість виконаних робіт за договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013, у зв'язку з чим, посилаючись на ст. 876 Цивільного кодексу України, позивач вважає себе власником створених за таким договором тимчасових споруд (малих архітектурних форм), з огляду на що просить суд визнати за собою право власності на вказане майно та витребувати його у відповідача на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 порушено провадження у справі № 910/23867/15 та справу призначено до розгляду на 05.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 розгляд справи відкладено на 19.10.2015 у зв'язку із неявкою представника відповідача у судове засідання та необхідністю подання сторонами доказів у справі.

16.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення.

19.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники сторін у судове засідання 19.10.2015 не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи обґрунтованість клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та необхідність подання сторонами доказів у справі, суд на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд справи на 03.11.2015, про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 03.11.2015 з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 03.11.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21147198 від 10.09.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача в судових засіданнях 05.10.2015, 19.10.2015 та 03.11.2015 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 03.11.2015 за відсутності представника відповідача, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Згідно зі ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, оскільки відзив на позовну заяву відповідачем суду не надано.

У судовому засіданні 03.11.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «САВ-ПЛЮС» (Позивач, Підрядник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Відповідач, Замовник) укладено договір № Б/15/05 на виконання робіт (далі - Договір).

Згідно з п.1.1 Договору замовник доручає, а підрядник зобов'язується за завданням Замовника:

- виготовити та встановити архітектурну частину дворового фасаду нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні Замовника, а саме мощення від сходів вхідної групи та стінової панелі (надалі - Мощення);

- розробити, виготовити та встановити тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються із 10 (десяти) секцій, придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - МАФ).

Відповідно до п. 1.4. Договору, підрядник виконує роботу, передбачену цим Договором, із свого матеріалу та своїми засобами.

За змістом п. 2.1. Договору, загальна вартість робіт згідно Кошторису складає 250 000, 00 грн.

Згідно зі Специфікацією від 15.05.2013 (Додаток №2 до Договору) сторони визначили наступну вартість робіт: виготовлення та встановлення мощення - 25 000, 00 грн.; розробка, виготовлення тимчасової споруди (МАФу, 1 секція) - 18000 грн.; загальна вартість 10 секцій - 180 000, 00 грн.; встановлення тимчасових споруд (МАФів, 10 секцій) - 45 000, 00 грн.

Загальна вартість Договору склала 250 000, 00 грн.

При цьому, розділом 3 Договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме: на підставі виставленого рахунку протягом 20 банківських днів з дня підписання сторонами цього Договору, замовник перераховує підряднику аванс у розмірі 30 000, 00 грн. (п. 3.1.). Замовник одночасно з перерахуванням авансу передає (погоджує) підряднику технічне завдання (проект тощо), а також всі необхідні документи (вихідні дані тощо) для виконання роботи згідно з п. 1.1. цього Договору (п. 3.2.). Протягом 5 банківських днів з дня отримання замовником від підрядника письмового повідомлення про виконання робіт, замовник перераховує підряднику залишок у розмірі 220 000, 00 грн. (п. 3.3.). Замовник зобов'язаний здійснити повний розрахунок за Договором до дня підписання сторонами загального Акту здачі-приймання виконаних робіт згідно п. 5.1. цього Договору (п. 3.4.).

Згідно з п.п. 5.1., 5.2. Договору, повна і остаточна здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за загальним Актом виконаних робіт протягом 10 робочих днів з дня отримання замовником Письмового повідомлення підрядника про виконання робіт. За ініціативою підрядника сторони можуть підписувати проміжні акти виконаних робіт за результатами виконання кожного окремого етапу робіт.

Відповідно до п. 5.4. Договору, замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання загального Акту виконаних робіт (проміжного акту виконаних робіт) та відповідних документів, зазначених в п. 5.1. цього Договору, повинен підписати вказаний акт або направити вмотивовану відмову від підписання акту.

Як передбачено в п. 5.9. Договору, власником результату робіт до їх передачі замовникові є підрядник. Право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи переходить від підрядника до замовника з дня підписання сторонами загального Акту виконаних робіт згідно з п. 5.1. Договору.

При цьому, у разі нездійснення замовником у визначені строки оплати повної вартості виконаних робіт, право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи за цим Договором залишаються у підрядника (п. 7.6. Договору).

Судом встановлено, що 17.06.2013 між сторонами підписано Проміжний акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником виконано роботи по виготовленню та встановленню архітектурної частини дворового фасаду нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні замовника, а саме мощення від сходів вхідної групи та стінової панелі загальною площею 23, 05 кв.м. Вартість виконаного етапу робіт складає 25 000, 00 грн.

Судом встановлено, що 20.09.2013 сторони підписали Проміжний акт № 2 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником виконано роботи по розробленню та виготовленню тимчасових споруд (малих архітектурний форм), придатних під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, які складаються з 10 секцій загальною площею 164, 76 кв.м. Вартість виконаного етапу робіт складає 180 000, 00 грн.

Судом встановлено, що 04.10.2013 сторони підписали Проміжний акт № 3 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником за завданням та вказівкою замовника встановлено тимчасові споруди (малі архітектурні форми), придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою АДРЕСА_1, які складаються з 10 секцій загальною площею 164, 76 кв.м. Вартість виконаного етапу робіт складає 45 000, 00 грн.

Судом встановлено, що 07.10.2013 відповідачем отримано від позивача Письмове повідомлення про виконання робіт № 07/10/13 від 07.10.2013, що підтверджується відповідною відміткою в лівому нижньому куті Повідомлення про отримання із зазначенням прізвища, імені, дати отримання. Згідно з даним Повідомленням, позивачем встановлено мощення та тимчасові споруди (малі архітектурні форми), придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою АДРЕСА_1. При цьому, позивачем вказано, що загальна вартість виконаних робіт за Договором склала 250 000, 00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт від 17.06.2013, 14.09.2013 та 04.10.2013.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що всупереч п. 3.3. Договору відповідачем не сплачено вартість виконаних робіт за Договором, у зв'язку з чим, посилаючись на ст. 876 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт до їх здачі замовникові є підрядник, а також на п. 5.9. Договору, вважає, що власником спірних тимчасових споруд (малих архітектурних форм) є позивач, у зв'язку з чим просить суд визнати право власності останнього на тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються з 10 секцій загальною площею 164, 76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, витребувати вказане майно у відповідача та повернути його позивачу на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України.

Відповідач у судові засідання не з'явився, відзиву на позов не подав.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013, суд дійшов висновку, що за своєю природою він є договором підряду, правове регулювання якого здійснюється нормами Цивільного кодексу України (параграф 1 глави 61).

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За змістом ст. 839 Цивільного кодексу України, підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, судом не приймаються доводи позивача стосовно того, що спірний Договір за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта (ч. 2 ст. 875 Цивільного кодексу України).

В той же час, предметом спірного Договору є виготовлення та встановлення архітектурної частини дворового фасаду нежилого приміщення, а також розроблення, виготовлення та встановлення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), що жодним чином не пов'язано з виконанням робіт, що складають предмет будівельного підряду за нормами ст. 875 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим положення Цивільного кодексу України про договір будівельного підряду, зокрема на які посилається позивач, не поширюються на спірні правовідносини сторін. Так, зокрема, виготовлення МАФів жодним чином не пов'язано з виконанням робіт, які нерозривно пов'язані з місцезнаходженням об'єкта.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами підписано Проміжні акти №№ 1, 2, 3 здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 250 000, 00 грн., а також те, що позивачем надано відповідачу Письмове повідомлення про виконання робіт (відповідно до п. 5.1 Договору).

За змістом ст. 874 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як встановлено судом, на підставі виставленого рахунку протягом 20 банківських днів з дня підписання сторонами цього Договору, замовник перераховує підряднику аванс у розмірі 30 000, 00 грн. (п. 3.1.); протягом 5 банківських днів з дня отримання замовником від підрядника письмового повідомлення про виконання робіт, замовник перераховує підряднику залишок несплаченої суми (п. 3.3.); замовник зобов'язаний здійснити повний розрахунок за Договором до дня підписання сторонами загального Акту здачі-приймання виконаних робіт згідно п. 5.1. цього Договору (п. 3.4.).

В той же час, жодних оплат за Договором: ні обумовленої суми авансу, ні вартості виконаних відповідачем робіт позивачем здійснено не було, доказів зворотного суду не надано.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що в останнього виникло право власності на спірне майно - тимчасові споруди (малі архітектурні форми), у зв'язку з чим просить суд визнати за собою право власності на зазначене майно.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

При цьому, відповідно до ч. 3 вказаної статті, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як встановлено в ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власне, аналогічні положення зазначені в Договорі № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013, а саме в п. 5.9., відповідно до якого власником результату робіт до їх передачі замовникові є підрядник; право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи переходить від підрядника до замовника з дня підписання сторонами загального Акту виконаних робіт згідно з п. 5.1. Договору.

Судом встановлено, що сторонами підписано Проміжні акти №№ 1, 2, 3 здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 250 000, 00 грн., зокрема в Проміжному акті № 2 та Проміжному акті № 3 здачі-приймання виконаних робіт сторони погодили, що підрядником за завданням та вказівкою замовника розроблено та виготовлено тимчасові споруди (малі архітектурні форми), встановлено тимчасові споруди (малі архітектурні форми), придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, які складаються з 10 секцій загальною площею 164, 76 кв.м.

Таким чином, Проміжним актом № 2 та Проміжним актом № 3 здачі-приймання виконаних робіт сторонами встановлено належне виконання позивачем усіх своїх зобов'язань за Договором та передання результатів робіт відповідачу.

Умовами Договору, а саме п.п. 5.1., 5.2. Договору, передбачено, що повна і остаточна здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за загальним Актом виконаних робіт протягом 10 робочих днів з дня отримання замовником Письмового повідомлення підрядника про виконання робіт.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що кожен із Проміжних актів, зокрема акти № 2 та № 3, за своїм змістом і є загальним актом виконаних робіт в розумінні умов Договору, оскільки такі акти в сукупності підтверджують повне виконання робіт, що складають предмет Договору, а також передбачають повну і остаточну їх здачу-приймання.

Водночас, п. 5.2. Договору передбачає можливість підписання проміжних актів виконаних робіт за результатами виконання кожного окремого етапу робіт, тобто у випадку прийняття робіт поетапно, однак, судом встановлено, що роботи з виготовлення МАФів були повністю виконані та прийняті за Проміжним актом № 2 здачі-приймання виконаних робіт, а роботи з встановлення МАФів - за Проміжним актом № 3 здачі-приймання виконаних робіт.

При цьому, найменування актів приймання-передачі як проміжних не відображає реального змісту таких актів. Так, судом встановлено, що волевиявлення сторін при підписанні вищезгаданих Проміжних актів здачі-приймання виконаних робіт було спрямоване саме на повне приймання вказаних в них робіт. Відповідно до п. 5.3 Договору встановлено, що підставою для здачі робіт є, зокрема, виготовлення та встановлення МАФів. Як встановлено судом, вказані МАФи були виготовлені та встановлені та результати відповідних робіт були передані підрядником замовнику на підставі Проміжних актів № 2 та № 3, підписання яких з урахуванням вищевикладеного, суд розцінює як повну передачу підрядником та повне прийняття замовником робіт за Договором (в частині зобов'язань щодо МАФів).

Таким чином, разом з переданням позивачем результатів виконаних за Договором робіт за наведеними актами, до відповідача на підставі положень ст. 334 Цивільного кодексу України та п. 5.9. Договору перейшло право власності на спірне майно - тимчасові споруди (малі архітектурні форми).

При цьому, суд звертає увагу на надане позивачеві право притримання, передбачене ст. 856 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв'язку з виконанням договору підряду, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Власне аналогічні умови передбачені п. 7.5. Договору, за яким у разі неоплати замовником повної вартості виконаних робіт в строк понад 30 днів з дня отримання від підрядника письмового повідомлення про виконання робіт, підрядник має право притримати результати виконаних робіт та не передавати у власність замовника Мощення і МАФи, виготовлені та встановлені згідно цього Договору.

Разом з тим, спірне майно є таким, що передано відповідачеві, що додатково підтверджується листом останнього від 03.12.2013, відповідно до якого відповідач вказує, що результати робіт за Договором прийняті та використовуються ним в господарській діяльності, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивач не скористався наданим йому правом притримання виконаних результатів роботи за Договором як способу забезпечення виконання замовником зобов'язання з оплати виконаних робіт.

В свою чергу, відповідач вартості виконаних позивачем робіт не сплатив, вказаний факт відповідачем не спростовано. Власне, в процесі здійснення листування між сторонами відповідачем неодноразово підтверджувалось існування у нього заборгованості за Договором у розмірі 250 000, 00 грн., зокрема листами від 03.12.2013 та від 18.12.2014, а також актом звірки взаєморозрахунків між ТОВ «САВ-ПЛЮС» та ФОП ОСОБА_1 щодо платежів за Договором № Б/15/05 від 15.05.2013 станом на 03.01.2014 на суму 250 000, 00 грн.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Як передбачено в п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.04.2015 № 01-06/631/15 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» за змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

З огляду на те, що пред'явлення позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особа (позивач у даній справі) не перебуває із власником (відповідачем у даній справі) у зобов'язальних правовідносинах, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки за всіх зазначених умов позивач вправі здійснити захист своїх прав шляхом заявлення вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості з оплати вартості виконаних робіт за Договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013, а не вимоги про визнання права власності на створене майно.

Більше того, позивачем у позові про визнання права власності має бути особа, яка вже є власником. Водночас, судом встановлено, що саме відповідач у справі є власником спірного майна.

Крім того, суд зазначає, що підстави та порядок набуття права власності встановлені нормами закону, та рішення суду у даному випадку не може бути підставою для виникнення права власності, а отже позов, який заявляється не для визнання, а для набуття права власності, задоволений бути не може (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013, здійснений Верховним судом України).

За таких обставин, у суду відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються з 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, які були виготовлені за Договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013, у зв'язку з чим в задоволенні зазначеної вимоги судом відмовлено.

Позивач також просив суд витребувати у відповідача спірне майно - тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються з 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи та повернути їх позивачу на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013, здійснений Верховним судом України).

Як встановлено судом, відповідач правомірно набув право власності на об'єкт Договору № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013 - тимчасові споруди малі архітектурні форми), що складаються з 10 секцій загальною площею 164, 76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи разом з переданням позивачем результатів виконаних за Договором робіт, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що відповідач заволодів таким майном без відповідної правової підстави.

Більше того, наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин виключає можливість пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов'язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обов'язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розд. III кн. 5 Цивільного кодексу України. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі. Таким чином, одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013, здійснений Верховним судом України).

За таких обставин, підстав для витребування не належного позивачу майна із законного володіння відповідача немає, у зв'язку з чим відсутні і підстави для застосування приписів ст. 387 Цивільного України.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оцінивши всі наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши правове обґрунтування позовних вимог позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та його повернення не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 09.11.2015

Суддя І.М. Отрош