РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/24526/14

За позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, м. Олександрія, Олександрійський район, Кіровоградська область, 28000)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фара-І" (пр-т Возз'єднання, 21, кім. 8, м. Київ, 02154)

про визнання недійсною третейської угоди

Суддя Селівон А.М.

представники сторін:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: Власенко Л.В. - представник, дов. б/н від 15.04.15 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРА-І» про визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013 про передачу спору між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фара-І" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на розгляд Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів", що знаходиться за адресою: м. Бровари, вул. Бугунська, 26-В, з моменту вчинення згідно з приписами ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, ч. ч. 2, 4, 5, 7 ст. 12 Закону України "Про третейські суди", а також стягнення 1 218,00 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що спірний договір з відповідачем позивачем не укладався, зважаючи на відсутність волевиявлення останнього на укладення Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013 та третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 10.6 цього Договору, оскільки підпис від імені позивача у графі "Покупець" розділу 13 "Реквізити сторін" цього договору виконаний невідомою особою і позивачу особисто не належить. Крім того позивач зазначає про відсутність регламенту Постійно діючого третейського суду в якості додатку до Договору, що виключило можливість ознайомлення з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також незазначення в третейській угоді, викладеній у п.10.6 Договору про довгострокові поставки у вигляді третейського застереження, найменування сторін третейської угоди, їх місцезнаходження, предмету спору, місця і дати укладання, що, свою чергу, свідчить про порушення правил, встановлених ст. 12 Закону України «Про третейські суди» та, у відповідності до ч. 7 вказаної статті, є підставою для визнання її недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.14 р. порушено провадження у справі № 910/24526/14 та справу призначено до розгляду на 27.11.14 р..

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.11.14 р. через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення б/н від 20.11.14 р., в яких позивач зазначає, зокрема, відсутність у минулому, а також в даний час будь - яких правовідносин між ним та відповідачем. Пояснення разом з доданими до них документами долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 27.11.14 р. від відповідача до суду надійшла заява б/н б/д, в якій зазначено, що між ТОВ «Фара-І» та ФОП ОСОБА_1 не існує інших правовідносин, окрім тих, які виникли на підставі укладеного між сторонами Договору про дострокові поставки №114-13 від 07.03.2013. Пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 27 листопада 2014 року від Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів» до суду надійшов супровідний лист з додатком, а саме копією Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів». Лист разом із додатком долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 27.11.2014 позивачем подано суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Клопотання разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 27.11.2014 судом оголошено перерву до 23.12.2014.

Також до початку судового засідання 27 листопада 2014 року через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 2511/2 від 25.11.14 р.. Відзив разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначає, що на виконання умов спірного Договору відповідач передав, а позивач прийняв товар у відповідності до видаткових накладних № КМ2-053110 від 31.05.2013 та № КМ2-030706 від 07.03.2013, про що свідчить підпис та печатка позивача в графі "отримав". Крім того, поставлений за накладною № КМ2-030706 від 07.03.13 р. товар оплачений позивачем 07.03.2013, про що свідчить платіжне доручення № 1 від 07.03.2013 та відповідна банківська виписка.

При цьому стосовно тверджень позивача про те, що він не вчиняв власноруч підпису на спірному Договорі відповідачем зазначено, що дана обставина не підтверджена будь-якими доказами, та згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі. Крім того, доказів втрати позивачем печатки та доказів наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки позивача матеріали позовної заяви не містять, а, отже, наявність печатки позивача на спірному договорі та на видаткових накладних, за якими було здійснено поставку товару позивачу, є свідченням схвалення останнім укладеного з відповідачем правочину.

В судовому засіданні 27.11.14 р. представником позивача подано письмове клопотання б/н від 26.11.2014 про призначення почеркознавчої експертизи, з метою з'ясування питання щодо належності підпису у графі «Покупець» Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013 особисто позивачу чи іншій особі, оскільки вирішення даного питання має істотне значення для правильного вирішення справи № 910/24526/14.

Позивачем також до початку судового засідання 23.12.14 р. через канцелярію суду подано доповнення до клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи б/н від 19.12.2014, згідно з яким останнім зазначено, що у відзиві на позов відповідач стверджує про схвалення позивачем спірного договору, отримавши за цим договором товар на суму 6 610 грн. згідно з видатковою накладною № КМ2-053110 від 31.05.2013, втім позивач у даних доповненнях до клопотання про призначення експертизи зазначає, що товар на суму 6 610 грн. від відповідача фактично не отримував, видаткову накладну № МК2-03110 від 31.05.2013 особисто не підписував, підпис, що вміщується у графі «Отримав» цієї видаткової накладної останньому не належить та вчинено невідомою йому особою.

До початку судового засідання 23.12.14 р. від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення 1612/2 від 16.12.14 р. до відзиву на позовну заяву. Пояснення разом з доданими до них документами долучено судом до матеріалів справи.

Крім того до початку судового засідання 23.12.14 р. від позивача через канцелярію суду надійшли пояснення б/н від 19.12.14 р., до яких додано Повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей №28043647 від 15.12.2014. Пояснення разом із додатком долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.12.2014 представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу договору про довгострокові поставки №114-13 від 07.03.2013. Клопотання разом із доданим до нього документом долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.12.2014 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі до отримання результатів експертизи.

Ухвалою суду від 17.04.2015 поновлено провадження у справі № 910/24526/14 у зв'язку з поверненням справи до господарського суду міста Києва та листом експерта №2817/2818/15-32 від 16.03.15р. з додатками, серед яких, зокрема, клопотання б/н б/д про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, розгляд справи призначено на 28.04.2015.

У судовому засіданні 28.04.2015 представником відповідача подано суду клопотання про залучення до матеріалів справи оригіналу видаткової накладної №КМ2-0530110. Клопотання разом з доданим до нього документом долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.04.2015 розгляд справи відкладено на 21.05.2015.

Ухвалою господарського суду від 21.05.2015 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі до отримання результатів експертизи. Справу направлено до експертної установи.

13 серпня 2015 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 23.07.2015 № 9417/9418/15-32, в якому зазначено, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Покупець» на лицьовій стороні третього аркуша оригіналу Договору №114-13 від 07.03.2013, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Фара-І», та в графі «Отримав (ла)» на лицьовій стороні оригіналу Видаткової накладної №КМ2-053110 від 31.05.2013 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Покупець» на лицьовій стороні третього аркуша оригіналу Договору №114-13 від 07.03.2013, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Фара-І», та в графі «Отримав (ла)» на лицьовій стороні Видаткової накладної №КМ2-053110 від 31.05.2013 виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Крім того, згідно вказаного висновку, наведенні у ньому розбіжності ознак почерку стійкі, суттєві і своїй сукупності достатні для висновку про те, що досліджуванні підписи від імені ОСОБА_1 виконані не ОСОБА_1. Висновок експертизи долучений судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 18.09.15 р. провадження у справ поновлено, розгляд справи призначено на 13.10.15 р..

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.10.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 05.10.2015р. про відкладення розгляду справи в зв'язку перебуванням представника на санаторно - курортному лікуванні, яке судом долучено до матеріалів справи.

Оскільки до вказаного клопотання позивачем не додано відповідних доказів на підтвердження викладених в ньому обставин, вказане клопотання судом відхилено.

У судове засідання 13.10.15 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Позивач особисто або його уповноважений представник у судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 13.10.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 660.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 13.10.15 р. позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка позивача або його представника в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги, що представник відповідача проти розгляду справи без участі позивача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності позивача або його уповноваженого представника, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судовому засіданні 13.10.15 р. представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у додаткових поясненнях до нього.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

07 березня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фара-І» (постачальник за договором, відповідач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець за договором, позивач у справі) було укладено договір № 114-13 про дострокові поставки (далі-Договір).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що ТОВ «Фара-І» зобов'язується протягом дії Договору поставляти ФОП ОСОБА_1 товари ( в тому числі, але не виключно, запасні частини для автомобілів, атохімію, мастила, супутні товари для автотранспорту та інше - далі за текстом «товар») окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджується сторонами в накладних, які є невід'ємною частиною Договору, а ФОП ОСОБА_1 зобов'язаний приймати товар, оплачувати його на встановлених Договором умовах.

Розділами 3 - 10 Договору сторони узгодили порядок оформлення замовлення, ціну на товар, умови оплати та поставки товару, його якість, упаковку та маркування, приймання товару, умови зміни та повернення товару, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 2.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін.

Судом встановлено, що наявний в матеріалах правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно п.6.1 Договору постачальник зобов'язаний постачати покупцю товар окремими партіями в строки, кількості та асортименті (номенклатурі) на умовах даного Договору, відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс-2010».

Як свідчать матеріали справи та підтверджено представником відповідача в судових засіданнях, на виконання умов Договору відповідач здійснив поставку позивачу товару на суму 6610,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № КМ2-053110 від 31.05.13 р. та відповідною податковою накладної № 9131 від 31.05.13 р. на вказану суму, копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до умов п. 5.3 Договору оплата за товар здійснюється шляхом перерахування покупцем грошової суми, вказаної у видаткових накладних, на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 календарних днів з моменту проведення відвантаження.

Оскільки, як стверджує відповідач у наданому відзиві, позивач своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару у строки та в порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, в результаті чого у позивача утворилась заборгованість перед ТОВ «Фара -1» за наведеним Договором в розмірі 6610,00 грн., з метою досудового врегулювання спору відповідачем було направлено на адресу ФОП ОСОБА_1 претензію-вимогу №177 від 25.07.2013, яка була отримана позивачем 13.08.13 р., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 7122 від 08.08.13 р., опису вкладення в цінний лист від 08.08.13 р та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 572 відповідно.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, за змістом п. 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.13 р. у випадку не можливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів», що знаходиться за адресою: м. Бровари, вул. Бугунська, 26 В. Суддя призначається Головою Третейського суду у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів».

Зважаючи на той факт, що вищезазначена вказана претензія була залишена позивачем без відповіді та задоволення, ТОВ «Фара -1» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів» з відповідним позовом до ФОП ОСОБА_1.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Продавців послуг та товарів для автомобілів» (місце знаходження: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, 26 В) від 24.06.2014 по справі № 466/04/14 позов ТОВ «Фара-І» до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в розмірі 6610,00 грн., штрафу у розмірі 1983,00 грн., 3% річних у розмірі 151,58 грн. та витрат щодо сплати третейського збору у розмірі 1218,00 грн. задоволено.

При цьому, підставі ст. ст. 509, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 216, 230, 231 Господарського кодексу України, ст. ст. 1-4, 64 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 3-6, 12, 16, 17, 27, 41, 45, 46 Закону України «Про третейські суди», ст. 26 Регламенту Третейського суду, Третейською угодою передбаченою п. 10.6 Договору про довгострокові поставки №114-13 від 07.03.2013 в обґрунтування рішення третейський суд посилався на те, що на виконання умов договору про довгострокові поставки №114-13 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фара-І» здійснено поставку ФОП ОСОБА_1 товару на загальну суму 6610,00 грн.. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено факт отримання товару, що підтверджується видатковою накладною №КМ2-053110 від 31.05.2015, вартість якого ФОП ОСОБА_1 сплачена не була. Направлена постачальником на адресу ФОП ОСОБА_1 претензія-вимога №177 від 25.07.2013 залишена без задоволення, заборгованість в розмірі 6610,00 грн. ФОП ОСОБА_1 не сплачена.

Як встановлено судом згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАРА-І" про видачу виконавчого документа за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" від 24.06.2014 року у справі №466/04/14 господарським судом Київської області винесено ухвалу від 04.11.14 р. у справі № 911/4198/14 про видачу виконавчого документа на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" від 24.06.2014 року у справі №466/04/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ФАРА-І" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Видано відповідний наказ.

Предметом спору у даній справі № 910/24526/14 є визнання недійсною з моменту вчинення третейську угоду, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 10.6 Договору про дострокові поставки №114-13 від 07.03.2013 про передачу спору до Третейського суду, з посиланням на відсутність регламенту Постійно діючого третейського суду в якості додатку до Договору, що виключило можливість ознайомлення з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також не значення в третейській угоді, викладеній у п.10.6 Договору у вигляді третейського застереження, найменування сторін третейської угоди, їх місцезнаходження, предмету спору, місця і дати укладання, що, свою чергу, на думку позивача, свідчить про порушення правил, встановлених ст. 12 Закону України «Про третейські суди» та у відповідності до ч. 7 вказаної статті є підставою для визнання її недійсною.

Суд зазначає, що згідно з ч.2 ст. 1, ст. 2 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч.1). Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту (ч.ч. 2, 3).

Згідно ч. 4 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору (ч.ч.5, 6 вказаного Закону).

Відповідно до ч.ч. 7 - 9 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, зокрема, ч.ч. 1, 4, 6 ст. 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода є недійсною.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсною третейської угоди зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Згідно ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Звертаючись до суду з даним позовом як на одну із підстав визнання недійсним пункту 10.6 Договору позивач посилається на те, що третейська угода не укладена у письмовій формі, оскільки позивач Договір №114-13 від 07.03.2013 не укладав та свій особистий підпис у цьому Договорі не вчиняв, а саме підпис від імені позивача у графі «Покупець» розділу 13 «Реквізити сторін» цього договору виконаний невідомою особою і позивачу особисто не належить, в зв'язку з чим Господарським судом м. Києва було призначено судову почеркознавчу експертизу щодо встановлення відповідності підпису, наявного у Договорі та видатковій накладній №МК2-053110 від 31.05.2013, дійсному підпису позивача - ФОП ОСОБА_1.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №914/9418/15-32 від 23.07.2015 підписи ОСОБА_1 в Договорі у графі «Покупець» та на видатковій накладній у графі «Отримав (ла)» виконані не ОСОБА_1.

Однак, як встановлено судом за матеріалами справи Договір №114-13 про довгострокові поставки від 07.03.2013 містить відтиск печатки Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

При цьому відповідність вказаного відтиску печатки сторонами не оспорювалась, будь - які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки на Договорі та видатковій накладній в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зокрема, частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Таким чином, суд доходить висновку, що наявність печатки на спірному Договорі враховуючи приписи законодавства, чинного на час його укладення, є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Аналогічний провий висновок міститься в постанові Вищого господарського суду України від 01.11.11 р. у справі № 21/235-09.

В свою чергу, доказів втрати ФОП ОСОБА_1 печатки та доказів наявності звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного використання печатки позивача матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліг нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону Україна, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 04.03.2013 відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру № КМ2-030407 на суму 1470,00 грн. за пневморессору АТ34912р та Пневморессору 3813 AIRTEX, а також до матеріалів справи додано видаткову накладну №КМ2-030706 від 07.03.2013 на суму 1470,00 грн. відповідно до вказаного рахунку, яка підписана сторонами та скріплена їх печатками.

Як свідчать матеріали справи, позивач сплатив на користь відповідача 1470,00 грн. на підставі рахунку-фактури № КМ2-030407 від 04.03.2013, що підтверджується копією платіжного доручення ФОП ОСОБА_1 № 1 від 07.03.2013 та відповідною випискою банку по особовому рахунку ТОВ «Фара 1» за 07.03.13 р. відповідно.

Отже, за висновками суду надані відповідачем копії податкових накладних № 9131 від 31.05.13 р. та № 3617 від 07.03.13 р. додатково підтверджують факт отримання позивачем товару від ТОВ «Фара -1» та належне його оприбуткування і відображення у власному бухгалтерському обліку відповідача.

Відповідно до частини 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Отже, настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

При цьому судом врахована правова позиція, викладена в Постановах Вищого господарського суду України № 909/1353/14 від 04.08.2015 та № 908/3649/14 від 21.04.2015.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем оплата товару на підставі виставленого ТОВ «Фара 1» рахунку-фактури №КМ2-030407 здійснена на виконання умов спірного Договору. Замовлення товару і оплата його, яка здійснена позивачем 07.03.2013, свідчить про схвалення останнім правочину, а саме Договору № 114-13, оскільки дана оплата здійснена в день укладення Договору 07.03.2013 за товар, на поставку якого укладено Договір. Крім того, позивач, в порушення вимог ч.1 ст. 33 ГПК України, не довів, що поставка за видатковою накладною №КМ2-030706 від 07.03.2013 здійснювалась на виконання іншого договору.

При цьому, позивачем взагалі заперечувалося існування будь-яких взаємовідносин з відповідачем, натомість в письмових поясненнях, наявних в матеріалах справи, сторони зазначали про відсутність інших правовідносин між позивачем та відповідачем, окрім спірних.

Отже, зважаючи, що спірний Договір в подальшому було схвалено Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 у розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України, виходячи з фактичних обставин справи суд доходить висновку щодо дійсності договору за умови схвалення особою цього договору своїми діями.

Таким чином, наявні підстави вважати, що між сторонами правочину виникли цивільні правовідносини з огляду на вчинені ними конклюдентні дії.

Отже, доводи позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки Договір № 114-13 про довгострокові поставки від 07.03.2013 не підписувався та є недійсним судом до уваги не приймаються, враховуючи, що фактично між сторонами виникли правовідносини, що не суперечить приписам ст. 11 Цивільного кодексу України.

При цьому судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 924/905/13 та постанові Вищого господарського суду від 28.12.2010 у справі №6/279-09.

Окрім цього суд зазначає, оскільки третейська угода укладена у вигляді третейського застереження, то вона вважається невід'ємною частиною Договору про довгострокові поставки №114-13 і щодо неї діють такі самі правила, що й до угоди в цілому. Дії позивача щодо оплати поставленого відповідачем товару за своєю правовою природою свідчать про наступне схвалення позивачем третейської угоди, яка укладена у вигляді третейського застереження в п. 10.6 Договору.

Виходячи з правового аналізу вищенаведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що сторонами погоджено укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у пункті 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.13 р., дотримано форми її укладення, а також вимог закону щодо укладення третейської угоди, визначених ст. 12 Закону України "Про третейські суди".

Відносно посилання позивача як на одну із підстав визнання третейської угоди на той факт, що регламент Постійно діючого третейського суду до Договору не додавався, що, в свою чергу, виключило можливість ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також на те, що третейська угода викладена у п.10.6 Договору про довгострокові поставки у вигляді третейського застереження, не містить найменування сторін третейської угоди та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання, суд зазначає, що частина друга статті 12 Закону України "Про третейські суди" не містить імперативних вказівок про викладення регламенту третейського суду у тексті договору чи самого третейського застереження. Регламент є документом, що містить правила вирішення спорів конкретним третейським судом, затверджується цим третейським судом і не потребує додаткового схвалення сторонами третейського розгляду.

З оскаржуваного третейського застереження вбачається, що у ньому визначено конкретний третейський суд з вказівкою на адресу його місцезнаходження, а відтак, позивача не було позбавлено можливості ознайомитись зі змістом регламенту відповідного третейського суду як до моменту укладення Договору, так і після його укладення. При цьому з встановлених судом обставин справи також не вбачається, що позивачу чинились перешкоди в ознайомленні з Регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів", чим би порушувались його права.

Судом встановлено, що при укладенні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди"; спірне третейське застереження, викладене у п. 10.6 Договору, за формою і змістом закону не суперечить, інші підстави для визнання його недійсним також відсутні.

При цьому під час розгляду справи судом не встановлено, що оскаржувана третейська угода порушує права позивача у справі.

Отже, зазначені позивачем підстави не є правовою підставою для визнання третейського застереження недійсним відповідно до ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у Постановах Вищого господарського суду від 12.08.2015 у справі №908/4676/14 та від 23.07.2015 у справі № 908/4675/14.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, за змістом викладеного у п. 10.6 оскаржуваного третейського застереження у Договорі про довгострокові поставки № 114-13 від 12.05.14 р., останній містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом. При цьому в зазначений договір був схвалений позивачем в день його підписання, шляхом оплати поставленого товару.

Отже, за висновками суду, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір укладений у повній відповідності із вимогами чинного законодавства.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон