РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"02" листопада 2015 р. Справа № 906/734/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Гулова А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Житомирської області від 22.09.2015 р.

у справі № 906/734/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Новогуйвинської селищної ради

про визнання недійсним договору №154 від 01.01.2013р.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

від третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом до відповідача Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства про визнання недійсним договору №154 від 01 січня 2013 року.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 22 вересня 2015 року у справі № 906/734/15 було відмовлено в задоволені позову.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 01 січня 2013 року між Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавцем) було укладено Договір № 154 по використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж.

Поряд з тим, суд першої інстанції зауважив, що в ході вирішення спору сторони не заперечили, що Договір № 154 по використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж від 01 січня 2013 року виконувався.

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд виходив з того, що 17 вересня 2015 року Новогуйвинська селищна рада прийняла рішення, яким схвалила договір №154 від 01 січня 2013 року, укладений між Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством та фізичною особою - підприємством ОСОБА_1 (а.с.84), тобто дана обставина зі ч. 2 ст. 241 Цивільного Кодексу України

Враховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять Скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 22 вересня 2015 року у справі № 906/734/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов та визнати недійсним договір № 154 про використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж від 01.01.2013 року укладеного між Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством та фізичною особою - підприємством ОСОБА_1 з моменту його укладення.

Апелянт вважає, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права, а також, що висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

На підтвердження своїх доводів скаржник вказує наступне:

- відповідно до частин 6,7 статті 31 Закону України «Про телекомунікації» суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення. Порядок та умови використання діючих трубопроводів, кабельних каналів, колекторів, веж, антен та інших пристроїв особами, яким вони не належать, встановлюються договором з їх власником. Власником комунальних (неприватизованих) квартир є Новогуйвинська селищна рада, яка передала будинки Новогуйвинському виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному комунальному підприємству на праві повного господарського відання;

- в договорі № 154 від 01 січня 2013 року не зазначено, що Новогуйвинське виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне комунальне підприємство є представником Новогуйвинської селищної ради та діє в її інтересах, а навпаки договір укладено від імені Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства та в його інтересах (отримання прибутку);

- суд першої інстанції визнав, що на час укладання договору 1 січня 2013 року Новогуйвинське виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне комунальне підприємство не мало права розпоряджатися приміщеннями будинків без згоди власника, а власник в свою чергу не наділяв його повноваженнями укладати договір від його імені тобто був неправомочною стороною в договорі;

- судом першої інстанції було невірно застосувано положення статті 241 Цивільного кодексу України, оскільки дані положення застосовується до правочинів укладених представником з перевищенням повноважень, однак при укладенні спірного договору Новогуйвинськие виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне комунальне підприємство не було представником Новогуйвинської селищної ради;

- судом першої інстанції невірно зазначено, що Договір № 154 від 01 січня 2013 року укладений між Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством та фізичною особою - підприємством ОСОБА_1 виконується. Оспорюваний договір діяв до 31 грудня 2013 року і в подальшому не був пролонгований сторонами, тобто договір є виконаним і схвалення договору в даний час селищною радою не може створювати, змінювати чи припиняти права та обов'язки.

Від Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне:

- Згідно п. 19 Постанови ВСУ від 06. жовтня 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, являється оспорюваним. При цьому, обставини, щодо яких помилилася стороні правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що така мас істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним;

- посилання скаржника на той факт, що схвалення правочину можливе лише у разі, якщо такий укладений саме представником, який перевищив свої повноваження, не можуть прийматися до увагу, оскільки в силу п.3.4 Постанови ВГСУ від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням, унеможливлює визнання такого недійсним. Настання передбачених ст. 241 ЦК наслідків ставиться в залежності від того, чи було в наступному схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів);

- позивачем не доведено обставини щодо помилковості у сприйняті та розумінні правової природі Договору №154, оскільки предметом сторони погодили використання житлових будинків, які перебувають на балансі Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства, для облаштування позивачем власних ліній зв'язку загального користування;

- позивачам перед укладанням та під час дії спірного договору не було надано проект власного договору, а також позивач не звертався в наступному до відповідача з пропозиціями щодо розірвання договору, заміни в ньому належної сторони, внесення інших змін до тексту, а також не оспорював його чинність тощо.

2 листопада 2015 року в судове засідання Рівненського апеляційного господарського суду представники сторін та третьої особи не з'явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони та третя особа були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі та третій особі (а.с. 112 - 114) та відзив відповідача (а.с. 115-116), а також те, що явка представників сторін та третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників останніх.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, що 01 січня 2013 року між Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавцем) було укладено Договір № 154 по використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору балансоутримувач надає право виконацю використання будівель, житлових будинків, які знаходяться в його розпорядженні для облаштування та експлуатації виконавцем власних ліній зв'язку загального користування ліній інформаційних мереж, надалі ЛІМ.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що метою використання виконавцем об'єктів балансоутримувача - надання населеню послуг з інформатизації (послуг підключення до системи кабельної мережі та подальшого абонентського обслуговування). Перелік об'єктів балансоутримувача, у яких виконавець виконує роботи сторони погодили у додатку № 1, що є невід'ємною частиною Договору № 154.

В пункті 2.4. Договору сторони погодили, що після закінчення робіт по організації ЛІМ в об'єктах виконавець самостійно врегулює відносини з мешканцями обєктві шляхом підписання індивідуальних договорів на підключення до ЛІМ.

Згідно п. 5.1. Договору Вартість послуг балансоутримувача при наданні в користуванні виконавцю об'єктів для організації і обслуговування ЛІМ становить 40 (сорок) гривень за 1 (одну) точку розміщення магістрального обладнання на місяць.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2013 року з можливістю автоматичної пролонгації на тих же умовах (п. п. 9.1., 9.2. Договору)

Договір був підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

На підтвердження виконання Договору Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно - експлуатаційним комунальним підприємством надані копій банківських виписок по проведенню платежів, які свідчать про оплату фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства сум за розміщення магістрального обладнання (а.с. 28 - 30).

Окрім того, з письмових пояснень сторін вбачається, що сторони та третя особа не заперечують, що договір № 154 від 01 січня 2015 року виконувався сторонами (а.с. 22-24, 85-86, 105-107), позивач здійснював, а відповідач отримував оплату за договором, що підтверджується виписами з банківського рахунку (а.с.26-30).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 202 Цивільного кодексу України дає визначення поняттю правочину, а саме правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписи статті 203 Цивільного кодексу України передбачають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначені підстави недійсності правочину, зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт оскаржує Договір № 154 від 01 січня 2013 року у зв'язку із тим, що відповідач не є належною стороною договору. Як зазначає скаржник згідно 6, 7 статті 31 Закону України № 1280-IV від 18 листопада 2003 року «Про телекомунікації» суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення. Порядок та умови використання діючих трубопроводів, кабельних каналів, колекторів, веж, антен та інших пристроїв особами, яким вони не належать, встановлюються договором з їх власником.

Приписами статті 1 Закону України № 1875- IV від 24 червня 2004 року «Про житлово - комунальні послуги» власником приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Статтею 382 Цивільного кодексу України передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам селищ належить право комунальної власності на житловий фонд та нежитлові приміщення.

Відповідно до пункту 9 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" , Законів України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про місцеве самоврядування в Україні" та Постанови КМУ від 6 листопада 1995 р. N 891 "Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій" підлягали передачі в комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

Судом першої встановлено, що рішенням Новогуйвинської селищної ради 14 сесії 24 скликання від 14 травня 2004 року ( надалі - рішення від 14.05.2004р.) затверджено акт приймання-передачі в комунальну власність територіальної громади смт. Новогуйвинське житлово-комунального господарства - майна військового містечка № 81, зокрема, 48 житлових будинків ( а.с. 87 -92).

Відповідно до ч.2 ст. 7 та ч.1 ст. 8 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" територіальна громада смт. Новогуйвинське в особі Новогуйвинської селищної ради , є власником неприватизованих квартир.

В свою чергу, власники приватизованих квартир набули статусу співвласників житлових будинків в цілому нарівні із територіальною громадою смт. Новогуйвинське.

Таким чином, територіальна громада смт. Новогуйвинське в особі Новогуйвинської селищної ради набула статусу співвласника житлових будинків в цілому.

14 травня 2004 року Новогуйвинською селищною радою був затверджений статут Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного комунального підприємства та визнано його балансоутримувачем всього житлового фонду в смт. Новогуйвинське.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 1 Закону України № 1875- IV від 24 червня 2004 року «Про житлово - комунальні послуги» балансоутримувач - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Як вбачається з п. 4.1 Статуту, майно Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства належить останньому на праві повного господарського відання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 136 Господарсьго одекусу України :

"Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства."

Пунктом 4.3. Статуту передбачено, що підприємство має право за згодою власника або уповноваженого ним орану продавати, передавати, обмінювати здавати в оренду, безоплатне тимчасове користування або позику майно, яке належить йому (а.с. 10 - 13) .

Рішенням виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради № 172 від 22 листопада 2012 року фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 був наданий дозвіл на укладання договору з Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством щодо прокладання волоконно - оптичного кабелю та рекомендовано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 звернутися за відповідним дозволом до КЕВ м. Житомира.

В той же час, Новогуйвинська селищна рада не приймала рішення як про порядок використання приміщень житлових будинків, які належать до комунальної власності територіальної громади смт. Новогуйвинське для облаштування ліній інформаційних мереж, однак і не заперечувала проти укладеного відповідачем договору з урахуванням того, що попередньо було прийняте вищезазначене рішення виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради про дозвіл сторонам спору на його укладання.

Однак, 17 вересня 2015 року Новогуйвинська селищна рада прийняла рішення, яким схвалила договір №154 від 01 січня 2013 року між Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (а.с. 84). Тобто в розумінні п. 4.3. Статуту Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства йому було надано згоду на укладання Договору № 154 від 01 січня 2013 року.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 22 вересня 2015 року у справі № 906/734/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 22 вересня 2015 року у справі № 906/734/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Справу № 906/734/15 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.