РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №910/7346/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», м.Херсон,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», м.Київ,

про стягнення 1 753 721,51 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Поліщук Т.А. - по дов.

від відповідача: Песиголовець Я.О. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 28.10.2015р. оголошувалась перерва до 11.11.2015р.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», м.Херсон звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», м.Київ про стягнення 3% річних в сумі 178 585,65 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 816 255,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» своїх грошових зобов'язань за договором №3813/80/10 від 02.08.2010р. поставки товарів в частині оплати продукції у обсязі та строки, передбачені укладеним між сторонами правочином, що було встановлено рішенням суду по справі №910/8715/14. Вказані обставини і стали підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Рішенням від 20.05.2015р. господарського суду міста Києва по справі №910/7346/15-г позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 159 641,95 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 597 526,13 грн.

Постановою від 21.07.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 20.05.2015р. господарського суду міста Києва залишено без змін.

Постановою від 09.09.2015р. Вищого господарського суду України рішення від 20.05.2015р. господарського суду міста Києва та постанову від 21.07.2015р. Київського апеляційного господарського суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення господарського суду міста Києва та постанову Київського апеляційного господарського суду України, Вищим господарським судом України було зазначено, що судами попередніх інстанцій не наведено підстав для визначення певних розмірів заборгованості у відповідних періодах нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Одночасно, судом касаційної інстанції наголошено на тому, що при розрахунку нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд безпідставно вийшов за межі періодів, які були визначені заявником. Вищим господарським судом України зазначено, що при новому розгляді справи суду слід усунути наведені вище недоліки та визначити певні періоди і суми існуючої в них заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», на яку слід нараховувати 3% річних та інфляційні втрати.

27.10.2015р. до господарського суду міста Києва надійшла заява б/н від 26.10.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», в якій позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 156 083,33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 597 638,18 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява б/н від 26.10.2015р. позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

Відповідач під час нового розгляду справи у поясненнях б/н від 20.10.2015р. та у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» було накладено арешт, що фактично перешкоджало перерахуванню грошових коштів позивачу. Одночасно, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення по справі №910/8715/14 державним виконавцем не своєчасно проведено списання грошових коштів, на які було накладено арешт, що фактично і призвело до затримки погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н».

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11.11.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

У ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13 та від 09.04.2015р. по справі № 910/14874/14.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/8715/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення основного боргу в сумі 35 653 731,59 грн., пені в розмірі 216 455,67 грн., 3% річних в сумі 40 849,55 грн.

Рішенням від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача основний борг в сумі 35 653 731,59 грн., пеню в розмірі 216 455,67 грн. та 3% річних в сумі 40 849,55 грн.

У рішенні від 28.07.2014р. судом було встановлено, що 02.08.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (покупець) було укладено договір №3813/80/10 поставки, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставляти покупцеві товар у встановлені строки, а покупець зобов'язується приймати такий товар і сплачувати за нього на умовах даного договору грошові кошти.

Пунктом 9.2. договору №3813/80/10 від 02.08.2010р. визначено, що оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем після його реалізації споживачам, один раз на тиждень.

Відповідно до п. 12.1 укладеного між сторонами правочину (з урахуванням додаткової угоди №5 від 16.05.2012р.) договір вступає в дію з дати його укладення обома сторонами і діє до 31 грудня 2012 року. Сторони домовилися, що у випадку, якщо за один місяць до зазначеної дати ні одна із сторін не заявить про намір розірвання договору, то договір автоматично (без укладення додаткової угоди) продовжує свою дію на наступний календарний рік.

У наведеному вище судовому акті було встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» прийнято та частково оплачено товар за договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 35 653 731,59 грн.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вказувалось вище, п.9.2. договору №3813/80/10 від 02.08.2010р. встановлено, що оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем після його реалізації споживачам, один раз на тиждень.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виконання судового рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14, господарським судом міста Києва видано наказ від 03.10.2014р.

На підставі означеного виконавчого документу 10.10.2014р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кушнір Л.В. було відкрито виконавче провадження №45041071.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, саме банківські виписки з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», на виконання рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14 відповідачем було перераховано грошові кошти в наступному порядку: 24.10.2014р. сплачено 1 827 216,84 грн., 21.11.2014р. сплачено 31 816 292,47 грн., 10.12.2014р. - 409 532,53 грн. та 17.01.2015р. на рахунок заявника надійшло 3 684 776,64 грн.

При цьому, суд зазначає, що твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», викладені у заяві б/н від 26.10.2015р., про отримання грошових коштів в сумі 3 684 776,64 грн. 20.01.2015р. є помилковими, оскільки у відповідності до змісту банківської виписки означена сума грошових коштів була зарахована саме 17.01.2015р., а 20.01.2015р. - це дата формування фінансовою установою банківської виписки.

Крім того, судом також прийнято до уваги пояснення відповідача, які наведені у заяві б/н від 20.10.2015р., про те, що грошові кошти в розмірі 3 684 776,64 грн. було сплачено саме 17.01.2015р.

За таких обставин, наявними в матеріалах справи доказами, а саме банківськими виписками з рахунку заявника підтверджується факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» на виконання рішення від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/8715/14 грошових коштів на загальну суму 37 737 818,48 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем строків виконання своїх грошових зобов'язань за договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., заборгованість за яким була встановлена рішенням від 28.07.2014р. господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 30.09.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.11.2014р. Вищого господарського суду України, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення за період з 30.09.2014р. по 17.01.2015р. (з урахуванням часткових оплат) 3% річних на суму 156 083,33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 597 638,18 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з представленого заявником розрахунку, останнім нараховано 3% річних та інфляційні втрати за загальний період з 30.09.2014р. по 17.01.2015р., з якого за період з 30.09.2014р. по 23.10.2014р. за порушення грошового зобов'язання в розмірі 35 653 751,39 грн., з 24.10.2014р. по 20.11.2014р. за порушення зобов'язання на суму 33 826 534,55 грн., за період з 21.11.2014р. по 09.12.2014р. за порушення грошового зобов'язання на суму 2 010 242,08 грн. та за період з 10.12.2014р. по 17.01.2015р. за порушення зобов'язання з оплати товару на суму 1 600 709,55 грн.

За поясненнями позивача, нарахування передбачених ст.625 Цивільного кодексу України сум, було проведено Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» виключно на суму основного боргу в розмірі 35 653 731,54 грн.

На виконання обов'язкових у відповідності до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України для суду першої інстанції вказівок Вищого господарського суду України щодо необхідності визначення певного розміру заборгованості у визначені періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, судом встановлено таке.

Пунктом 1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Як вказувалось вище, наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що грошові кошти на виконання рішення суду по справі №910/8715/14 надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» 24.10.2014р. в сумі 1 827 216,84 грн., 21.11.2014р. в розмірі 31 816 292,47 грн., 10.12.2014р. - 409 532,53 грн. та 17.01.2015р. на рахунок заявника надійшло 3 684 776,64 грн.

З огляду на наведене вище, судом встановлено, що у період з 30.09.2014р. по 23.10.2014р. у відповідача існувала заборгованість в розмірі 35 653 751,39 грн., з 24.10.2014р. по 20.11.2014р. заборгованість становила 33 826 534,55 грн. (з урахуванням оплати, що була внесена 24.10.2014р.), за період з 21.11.2014р. по 09.12.2014р. заборгованість становила 2 010 242,08 грн. (з урахуванням оплати, яка була внесена 21.11.2014р.).

Одночасно, суд зауважує, що заборгованість в розмірі 1 600 709,55 грн. існувала у відповідача у період з 10.12.2014р. по 16.01.2015р., оскільки 17.01.2015р. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» надійшли грошові кошти в розмірі 3 684 776,64 грн., а отже, вказана заборгованість була погашена.

Тобто, з наведеного вбачається, що нарахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» як 3% річних, так і інфляційних втрат є обґрунтованим лише за період з 30.09.2014р. по 16.01.2015р.

Проте, навіть з урахуванням допущеної заявником у визначенні періоду нарахування помилки, господарський суд дійшов висновку, що вирахувана позивачем кінцева сума 3% річних є вірною.

Щодо нарахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Пунктом 3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі №62-97р від 03.04.1997р. Верховного Суду України.

Відповідно до Листа №62-97р. від 03.04.1997р. Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Інформаційного листа №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. Вищого господарського суду України «Про практику застосування ВГСУ у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Вказані рекомендації щодо нарахування на суму заборгованості інфляційних втрат також викладено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві».

Відповідно до повідомлень Державної служби статистики України індекс інфляції у жовтні 2014р. становив 102,4%, у листопаді 2014р. - 101,9%, у грудні 2014р. - 103% та у січні 2015р. - 103,1%. Сукупний індекс інфляції за період з грудня 2014р. по січень 2015р. складав 106,193%.

Тобто, наведене свідчить, що саме вказані вище визначення індексу інфляції і повинні були бути застосовані заявником при визначенні розміру інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

З представленого заявником розрахунку вбачається, що за період з 30.09.2014р. по 23.10.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» нараховано інфляційні втрати в сумі 855 690,03 грн., за період з 24.10.2014р. по 20.11.2014р. - 642 704,16 грн. та за період з 10.12.2014р. по 17.01.2015р. на суму 99 243,99 грн.

Здійснивши перевірку розрахунків позивача, суд дійшов висновку, що суми інфляційних втрат, розраховані за період з 30.09.2014р. по 23.10.2014р. та з 24.10.2014р. по 20.11.2014р. є вірними.

Одночасно, за період з 10.12.2014р. по 17.01.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» проведено нарахування виходячи з розміру сукупного індексу інфляції, що становив 1,062 %.

Проте, з урахуванням висновків стосовно безпідставності заявлення до стягнення нарахувань, які передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, за 17.01.2015р. та відомостей Державної служби статистики України щодо індексів інфляції у грудні 2014р. - січні 2015р., суд зауважує, що правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 10.12.2014р. по 16.01.2015р. та виходячи саме з сукупного індексу інфляції в розмірі 106,193%

Після проведення власного перерахунку, судом встановлено, що за порушення грошового зобов'язання на суму 1 600 709,55 грн. за період з 10.12.2014р. по 16.01.2015р. обґрунтованим є нарахування інфляційних втрат в сумі 99 131,94 грн., а загалом за весь період прострочення - 1 597 526,13 грн.

Твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про відсутність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» інфляційних втрат та 3% річних з огляду на те, що на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» було накладено арешт, що фактично перешкоджало перерахуванню грошових коштів позивачу, а у межах виконавчого провадження, відкритого на підставі наказу 03.10.2014р. по справі №910/8715/14, державним виконавцем було не своєчасно проведено списання грошових коштів, на які було накладено арешт, в результаті чого і відбулась затримка погашення заборгованості, суд вважає безпідставними та такими, що не виключають можливість застосування до спірних правовідносин приписів ст.625 Цивільного кодексу України. При цьому, суд виходить з наступного.

Формулювання ст.625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Статтею 625 Цивільного кодексу України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

У Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховним Судом України наголошено, що аналізуючи практику застосування судами ст.625 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що при розгляді справ цієї категорії судам потрібно звертати увагу на такі питання: чи існує зобов'язання між сторонами, чи є це зобов'язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи є спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно зі ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст.617 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.625 Цивільного кодексу України, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Верховним Судом України наголошено, що доводи про неможливість виконання грошового зобов'язання чи відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст.625 Цивільного кодексу України не виключають можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а відмова судами з цих підстав у стягненні нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є неправильною.

Разом з тим, судам слід мати на увазі, що за змістом ч.4 ст.613 Цивільного кодексу України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1 ст.613 Цивільного кодексу України). Тому, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст.613 Цивільного кодексу України).

Проте, як зазначалось судом, саме накладення арешту на грошові кошти, які обліковувались на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», та дії (бездіяльність) державного виконавця з примусового виконання рішення суду шляхом списання грошових коштів, на думку відповідача, свідчать про відсутність вини останнього у порушенні грошового зобов'язання та виключають можливість застосування ст.625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Наразі, суд повторно зауважує, що нормами чинного законодавства встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тобто, з наведеного вбачається, що грошові зобов'язання, порушення строків виконання яких і стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, вимоги стосовно стягнення яких є предметом розглядуваного спору, повинні були бути виконані Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» саме у строки, наведені договором №3813/80/10 від 02.08.2010р., а не тільки після рішення суду та у порядку його примусового виконання у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно, будь-яких належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що порушення строків виконання грошового зобов'язання Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» виникло внаслідок прострочення кредитора матеріали справи не містять.

Наразі, суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», що наявність винних дій (бездіяльності) органів Державної виконавчої служби та спричинені внаслідок цього відповідачу збитки (у разі наявності всіх необхідних складових) є підставою для звернення до суду з окремими позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи позицію Верховного Суду України, з огляду на помилки, які було допущено заявником при розрахунку інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення 3% річних в сумі 156 083,33 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 597 638,18 грн. підлягають задоволенню частково на визначені вище суми.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

При розподіленні за результатами розгляду справи судових витрат, а саме судового збору, судом встановлено наступне.

Статтею 4 вказаного Закону України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2015р. становить 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

Отже, при заявленні позову про стягнення з відповідача грошових кошів в сумі 1 753 721,51 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) позивачем повинно було бути сплачено судовий збір в розмірі 35 074,43 грн.

Як встановлено судом, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем було внесено до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 39 896,81 грн., що підтверджується платіжним дорученням №52 від 16.02.2015р.

Суд зазначає, що у відповідності до приписів ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, в тому числі, в разі зменшення розміру позовних вимог.

Проте, суд зауважує, що позивачем клопотання про повернення судового збору з Державного бюджету України у зв'язку зі зменшенням позовних вимог не заявлялось, а отже, на даний часу у суду відсутні підстави для вчинення таких дій.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що останній не позбавлений права та можливості подати до суду відповідне клопотання у будь-який час.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 35 074,43 грн. покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

За приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції рішення господарського міста Києва було залишено без змін, а також з огляду на скасування обох судових актів Вищим господарським судом України, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за особою, яка їх понесла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н», м.Херсон до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», м.Київ про стягнення 3% річних в сумі 156 083,33 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 597 638,18 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (02139, м.Київ, Дніпровський район, вул.Братиславська, буд.11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Центр-Н» (73000, Херсонська область, м.Херсон, Комсомольський район, вул.Шенгелія, буд.3А, ) 3% річних в сумі 156 083,33 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 597 526,13 грн. та судовий збір в сумі 35 072,19 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні 11.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 16.11.2015р.

Суддя М.О.Любченко