ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2015 р.Справа № 922/5467/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК ДОБРОПІЛЛЯВУГІЛЛЯ", м. Добропілля
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія", м. Харків
про тлумачення умов договору
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1 довіреність б/н від 01.06.2015р.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК ДОБРОПІЛЛЯВУГІЛЛЯ" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія", в якій позивач просить розтлумачити п.4.7. договору №20-ДУ-УМТС від 14.01.2015 р., визначивши, що датою поставки продукції вважається дата, вказана на видатковій накладній особисто представнику покупця. Також, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, свого повноважного представника не направив.

Присутній представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, про що надав відзив на позовну заяву за вх.№42625, який долучений судом до матеріалів справи. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав ст. ст. 612, 625, 655, ЦК України, та те, що позивач отримав товар, що не заперечується позивачем у позовній заяві, але не оплатив вказаний товар, що зумовило наявність заборгованості перед позивачем та звернення відповідача до господарського суду Донецької області із позовом про стягнення заборгованості. На даний час позивач звертається до суду із позовом про тлумачення умов договору, що на думку відповідача є затягуванням процесу у господарського суду Донецької області. Також відповідач зазначив, що звертався до позивача із претензією, але відповідач суму боргу не сплатив.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач був повідомлений належним чином, про дату та час розгляду справи, справа розглядається на підставі ст.75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача господарським судом встановлено наступне.

14 січня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" (покупець за договором, далі по тексту - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія" (постачальник за договором, далі по тексту - відповідач) було укладено договір поставки №20-ДУ-УМТС (далі по тексту - договір).

Відповідно до умов договору відповідач повинен був поставити у власність позивача продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - Продукція), в асортименті, кількості, у строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору.

Згідно з п. 5.4. договору розрахунки за поставлену постачальником продукцію здійснюються шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на 60 (шістдесятий) календарній день з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку й при умові надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору.

Відповідно до специфікацій до договору, які містяться у матеріалах справи відповідач здійснив поставку продукції, що підтверджується видатковими накладними, які містяться у матеріалах справи.

Специфікацією до договору встановлено, що виникнення зобов'язання позивача щодо здійснення оплати за продукцію за договором пов'язі встановленням дати поставки продукції.

Згідно п.4.7. договору, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця (позивача) на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальнику. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на видатковій накладній.

Позивач вважає, що згідно п.4.7. договору дати видаткових накладних не можуть вважатися датою поставки продукції, оскільки деякі видаткові накладні не містять відмітку представника позивача із датою фактичного отримання товару. Дані обставини зумовили звернення позивача до суду із даною позовною заявою про розтлумачення умов п.4.7. договору №20-ДУ-УМТС від 14.01.15р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 Цивільного кодексу України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 213 Цивільного кодексу України визначено поняття - тлумачення змісту правочину.

Відповідно ч.2-3 ст. 213 Цивільного кодексу України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Правочин - це дія особи, яка відображає внутрішню волю останньої. Якщо волевиявлення виражене нечітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину. Тому виникає необхідність у встановленні особливих правил тлумачення волі сторони правочину.

Згідно п.4.7. договору, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця (позивача) на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальнику. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на видатковій накладній.

Як вбачається з матеріалів справи, всі видаткові накладні на товар поставлений позивачу містять дату, яка за умовами договору є датою поставки товару.

Враховуючи те, що диспозиція ст. 213 ЦК України передбачена можливість тлумачення змісту договору у разі не чіткого вираження волевиявлення у договорі, а в п. 4.7. договору волевиявлення сторін чітко виражене щодо дати отримання товару, суд вважає позовні вимоги про тлумачення змісту правочину є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 05.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_2