РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №910/25168/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів»

до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення 392 872,21 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Ковальов В.Ю. - представник за довіреністю № 10/1-05 від 06.10.2015

від відповідача Мотуренко Ю.А. - представник за довіреністю № 2-332д від 12.02.2015

В судовому засіданні 11.11.2015, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення 392 872,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.12.2013 року між сторонами було укладено договір поставки № УБГ № 291/011-13 за яким позивач зобов'язався передати у власність відповідач товар, зазначений у специфікації, що є невід'ємною частиною договору, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умова визначених договором. За доводами позивача, останнім на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на суму 219 480,00 грн, що підтверджується видатковою накладною. Відповідачем в свою чергу товар був прийняти, однак не оплачений. З метою досудового врегулювання спору, позивач направляв на адресу відповідача претензію з вимогою погасити борг, яка залишена без реагування з боку відповідача. А тому позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 392 872,21 грн, з яких: 219 480,00 грн - основна сума боргу, 163 073,64 грн - інфляційні втрати та 10 318,57 грн - 3% річних.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25168/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21.10.2015.

У судовому засіданні 21.10.2015 оголошувалась перерва до 11.11.2015.

У судове засідання, призначене на 11.11.2015, з'явилися представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав та спроси суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що розмір 3% річних та інфляційних втрат розраховані позивачем за період з березня 2014 року по серпень 2015 року неправомірно. Зокрема, відповідач мав намір розрахуватися за поставлений товар протягом квітня-травня 2014 року, однак на території, де знаходиться позивач, розпочалися дії щодо проведення антитерористичної операції, а відтак відповідач не мав змоги виконати свої зобов'язання перед позивачем. Першу претензію від позивача відповідач отримав лише 2.02.2015 р., а відтак розрахунок 3% річних та інфляційних втрат повинен бути розрахований з березня 2015 по серпень 2015 р.

Представник позивач заперечував проти доводів відповідача, зазначивши, що строки оплати за поставлений товар визначений умовами договору, а також повідомив, що реквізити банківського рахунку відомі відповідачу, як такі що зазначені у договорі, та не змінювалися на сьогоднішній день, а тому вважає період нарахування 3% річних та інфляційних втрат з лютого 2014 по серпень 2015 правомірним, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

31 грудня 2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» (надалі - постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» в особі заступника директора Філії Бурове управління «Укрбудгаз» Матійченка С.В., що діє на підставі довіреності від 03.01.2013 № 2-113 (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № УБГ 291/011-13 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору покупець зобов'язується оплатити і прийняти товар, постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації (п. 1.2. договору).

Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (п. 5.3. договору).

Як вбачається із матеріалів справи сторонами затверджено специфікацію № 1 до договору, якою визначили перелік товару, що постачається, його вартість, строки поставки та оплати. Зокрема у п.п.1, 4 специфікації зазначено, що загальна вартість товару, що поставляється складає 219 480,00 грн; оплата проводиться протягом 30 календарних днів після поставки товару.

Відповідно до п. 10.1. договору договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2014 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань.

За доводами позивача, останнім на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на суму 219 480,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 000000021 від 14.01.2014 р. Відповідачем в свою чергу товар був прийняти, що підтверджується довіреністю № 35 від 13.01.2014 р., однак не оплачений. З метою досудового врегулювання спору, позивач направляв на адресу відповідача претензію з вимогою погасити борг, яка залишена без реагування з боку відповідача.

Отже, спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням, на думку позивача, зобов'язань за договором щодо оплати товару з боку відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 5.1 договору у редакції додатку № 1 від 18.03.2013 р. строк оплати визначається 35 днів з дня передачі товарів за даним договором, або з дня отримання усіх необхідних документів щодо поставленого товару головним офісом практікер.

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу товар на суму 219 480,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 000000021 від 14.01.2014 р., підписаною уповноваженими представниками сторін (належним чином завірена копія якої містяться в матеріалах справи).

Відповідачем в свою чергу товар був прийняти, що підтверджується довіреністю № 35 від 13.01.2014 р., однак не оплачений.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направляв на адресу відповідача претензію з вимогою погасити борг, яка залишена без реагування з боку відповідача.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 4. Специфікації 1 до договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи по суті настав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був поставлений товар, що підтверджується видатковою накладною, проте відповідач, в порушення дійсних домовленостей, не розрахувався за поставлений товар, у зв'язку з чим його заборгованість складає на момент вирішення спору 219 480,00 грн.

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 219 480,00 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача 163 073,64 грн - інфляційні втрати та 10 318,57 грн - 3% річних.

Відповідно до ч. 2. ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

У постанові Вищого господарського суду України № 37/327 від 20.01.11 р. викладена позиція, якою стверджується, що реалізація позивачем права кредитора на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення передбачає необхідність застосування індексу інфляції за весь час прострочення як від'ємного, так і позитивного значення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України № 40/487 від 02.02.12 р. та № 15/065-11 від 01.02.12 р.

Зокрема, в постанові ВГСУ № 15/065-11 від 01.02.12 р. зазначено, що за приписами ст. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Судом здійснено розрахунок інфляційних втрат з урахуванням наведених вище норм, а саме:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
14.02.2014 - 10.09.1.722158481.00377961.00
Отже, з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 158 481,00 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що розмір 3% становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягає сума у розмірі, заявлена позивачем розмірі 10318,57 грн. - 3 % річних.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення наведенні відповідачем спростовуються матеріалами справи та наведеними вище нормативно-правовими актами, а тому не беруться до уваги.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м. Київ, вул.. Кудрявська, буд. 26/28; ідентифікаційний код 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» (84105, Донецька область, м. Слов'янськ, вул.. Краматорська, буд 79; ідентифікаційний код 36368912) заборгованість у розмірі 219 480 (двісті дев'ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят) грн 00 коп.; 3% річних у розмірі 10 318 (десять тисяч триста вісімнадцять) грн 57 коп.; інфляційні втрати у розмірі 158 481 (сто п'ятдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 824 (п'ять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 21 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.11.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.