РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2015Справа №910/24672/15

За позовомПриватного малого підприємства "Аптека КіАВО"
До Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва
Провизнання договору частково недійсним
Суддя Підченко Ю.О.

За участю представників:

Від позивачаРева Л.М. - директор, Лаврик С.В. (за довіреністю)
Від відповідачаМусієнко А.В. - головний лікар (за наказом № 1044/к від 31.08.2010 р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне мале підприємство "Аптека КіАВО" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва (далі - відповідач) про визнання недійсними другого речення пункту 5.4 розділу 5 "Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада" та пункт 9.3 розділу 9 "Після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради" договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, укладеного 05.03.2008 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 р. за вказаними вимогами порушено провадження у справі № 910/24672/15, розгляд справи призначено на 16.10.2015 р.

16.10.2015 р. судом оголошено перерву в судовому засіданні до 06.11.2015 р.

В судовому засіданні 06.10.2015 р. судом оголошено перерву до 08.10.2015 р.

04.11.2015 р. від відповідача до суду надійшли доповнення на позовну заяву про визнання договору частково недійсним.

В судове засідання 06.11.2015 р. з'явилися уповноважені представники сторін.

Представники позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову відповідно до поданих заперечень.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

05.03.2008 р. між Приватним малим підприємством "Аптека "КіАВО" як орендарем та Клінічною лікарнею № 15 у Подільському районі м. Києва як орендодавцем було укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі - договір).

Згідно з умовами договору орендодавець на підставі рішення Київради від 21.12.2006 р. № 526/583-1 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (приміщення) за адресою: вул. Г. Сковороди, 2, корп. 3, загальною площею 18,0 кв.м. для розміщення аптеки, які реалізують готові ліки.

Пунктом 2.4 цього договору передбачено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та знаходиться на балансі Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва.

Як вказано у п. 5.4 договору, орендар після закінчення строку дії цього договору має переважне право, за інших рівних умов, на продовження дії договору за умови належного виконання своїх обов'язків за цим договором. Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада.

Пунктом 9.1 договору визначено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 5 березня 2008 року до 4 березня 2009 року.

За умовами п. 9.3. даного договору після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати недійсними друге речення пункту 5.4 та пункт 9.3 договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, вказуючи на протиправність їх існування, що полягає у позбавленні Приватного малого підприємства "Аптека КіАВО" права на продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору без будь-яких інших додаткових умов, що передбачено ч. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", на користування майном, одержаним за договором оренди, передбаченого ст. 28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також на свободу підприємницької діяльності, зокрема, здійснення роздрібної торгівлі фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах та вільний вибір підприємницької діяльності.

За твердженнями позивача, зміст пункту 5.4 та пункт 9.3 договору суперечить ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що не містить будь-яких інших додаткових умов для продовження договору оренди, у тому числі наявність рішення місцевої ради як представницького органу власника комунального майна - територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою та п'ятою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено судом, даний спір виник у сфері правовідносин з оренди комунального майна, які регулюються Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України з урахуванням спеціального законодавства, яким є Закон України "Про оренду державного та комунального майна".

За приписами ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладення договору) орендодавцями є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Частина 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлює, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

До відання виконавчих органів, зокрема, міських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п. 1 ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 2 ст. 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що контроль за використанням іншого окремого індивідуально визначеного майна, переданого в оренду, здійснюють органи, уповноважені управляти підприємством, яке є орендодавцем цього майна.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено істотні умови договору оренди, серед яких такі: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Також, частиною 3 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін. Умови договору оренди на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо умов договору переважне право орендаря на укладення договору припиняється.

У п. 9.5 договору від 08.09.2008 р. визначено, що договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

У п. 5.4 договору сторони погодили, що орендар після закінчення строку дії цього договору має переважне право, за інших рівних умов, на продовження дії Договору за умови належного виконання своїх обов'язків за цим Договором. Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада.

У п. 9.3 сторони також погодили, що після закінчення строку дії цього Договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

З указаних умов договору вбачається, що Київська міська рада в межах наданої законодавством компетенції стосовно реалізації державної політики щодо майна, яке перебуває в комунальній власності, фактично взяла на себе обов'язок виконати дії щодо пролонгації договору оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Суд погоджується з позивачем, що частина 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дійсно не містить додаткових умов щодо продовження договору оренди, проте, стаття 10 цього ж Закону не позбавляє сторони погоджувати у договорі й інші умови.

Керуючись принципом свободи договору, сторонами було включено до договору указані положення пунктів 5.4 і 9.3, які не нівелюють застосування частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" сторонами договору, а встановлюють додаткову умову для продовження строку його дії шляхом конкретизації повноважного для цього суб'єкта, що чинним законодавством не заборонено.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними другого речення пункту 5.4 і пункту 9.3 договору від 08.09.2008 р., оскільки вони є додатковими умовами, які погоджені сторонами у встановленому законодавством порядку та не виключають застосування й не суперечать частині 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Окрім того, у ході розгляду справи суд також не встановив можливих порушень інтересів держави або ж суспільства указаними умовами договору оренди, як про те опосередковано вказує позивач у позові, не подаючи до суду відповідних доказів.

В порядку передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи та поданих доказів у їх сукупності суд виходить з того, що позивачем не доведено факту суперечливості спірних положень договору нормі Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Приватного малого підприємства "Аптека КіАВО" до Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва про визнання недійсними другого речення пункту 5.4 розділу 5 "Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада" та пункт 9.3 розділу 9 "Після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради" договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, укладеного 05.03.2008 р. - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 11.11.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко