ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.10.2015 Справа № 905/1442/15

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Харакоз К.С.,

при секретарі судового засідання Колтак Т.М.,

розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Степове», м. Слов'янськ, Донецька область,

до відповідачів: 1) Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1, м.Слов'янськ, Донецька область, 2) Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область,

про визнання права власності, -

За участю:

представник позивача Шевченко С.А. (за довіреністю);

представники відповідачів не з'явилися;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач ТОВ «Агрофірма Степове», м. Слов'янськ, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідачів: 1) ФОП ОСОБА_1, м. Слов'янськ, Донецька область, 2) Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область, про визнання права власності на будівлю корівника загальною площею основи будівлі 1759,0кв.м., в тому числі будівля корівника «А-1» площею 1452кв.м., та прибудова «А-1» площею 307кв.м., розташованого в АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач наводить договір безоплатної передачі державного майна Радгоспу імені Крупської №1381 від 25.12.1995р., акт передачі майна державного підприємства Радгоспу імені Крупської від 16.01.1996р., відомість розрахунку вартості будівель, споруд і пристроїв що передаються станом на 01.08.1995р., та інші документи. Повідомляє, що КСП «Імені Крупської» (правонаступником якого є що ТОВ «Агрофірма Степове») за вказаним договором отримало у власність 4-х рядний корівник 1964р. будівництва. Зазначена будівля не була зареєстрована, оскільки на час передачі спірного майна реєстрація нерухомого майн в БТІ не вимагалась. Оскільки позивач та відповідач 1 спланували укласти угоду оренди спірного майна, виникла потреба в оформленні права власності на будівлю корівника.

Позивач як на правову підставу посилається на ст.ст. 128, 227 ЦК УРСР в редакції 1963р., 328, 392 ЦК України.

23.09.15р. Відповідач 1 надав суду відзив на позов, в якому ОСОБА_1 просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надані правоустанвочі документи на будівлю корівника. У відзиві просив суд розглянути справу у відсутності представника Відповідача 1 за станом його здоров'я.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.08.2015р. порушено провадження по справі, розгляд справи призначений на 27.08.2015р.

Ухвалами суду від 27.08.15р. та 08.09.15р. розгляд справи відкладався на 08.09.15р. та 29.09.2015р. відповідно, у зв'язку з неявкою представників сторін та необхідністю отримання додаткових документів.

Представник позивача в судові засідання 12.10.2015р. з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 в судове засідання 12.10.2015р., як і в попередні судові засідання, не з'явився, представника не направив, своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся про судовий розгляд належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвал суду за адресою, визначеною у якості його місцезнаходження за матеріалами справи та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що підтверджується залученими до матеріалів справи поштових повідомлень суду.

Враховуючи, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів за наявними в ній матеріалами справи в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

25.12.1995р. між Радгоспом імені Крупської (Покупець) та Донецьким регіональним відділенням фонду Державного майна України (Продавець) був укладений договір №1381 безоплатної передачі державного майна Радгоспу імені Крупської, відповідно до п.1.1. якого Радгоспу імені Крупської було передано безоплатно у власність державне майно цілісного майнового комплексу, яке розташовано за адресою: Україна, 343980, Донецька область, м.Краматорськ, пос.Шабельковка, у відповідності до Положення про порядок перетворення радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємстві організацій у колективні сільськогосппідприємства, затвердженого приказом Мінсільсгосппроду, Госпіщпрому, Фондом державного майна, Мінекономіки і Мінстатом України від 27.01.1994р. №27/4/62/9/4/5 та листом Донецького обласного управління сільського господарства і продовольства від 17.12.1994р. №34/49-62 (а.с. 21-22).

Передача державного майна Покупцю здійснюється за Актом передачі у п'ятиденний строк після підписання Договору безоплатної передачі (п. 2.2. Договору).

Покупець стає правонаступником його майнових прав і обов'язків об'єкта приватизації з моменту передачі об'єкту приватизації (п. 2.4. Договору).

Згідно п.4.1. Договору, Продавець гарантує, що об'єкт приватизації не входить в перелік об'єктів, що не підлягають приватизації, не є проданим, закладеним, не знаходиться під арештом, а також у його відношенні немає судових справ.

Перелік проданого майна повинен відповідати інвентаризаційним описам (п.4.2. Договору).

За Актом передачі майна державного підприємства від 16.01.1996р. (а.с. 23-24) Донецьким регіональним відділенням фонду Державного майна України було передано позивачу майно вартістю 109 240 192 карбованців згідно інвентаризаційним описам.

Позивачем суду надана відомість розрахунку вартості будівель, споруд і пристроїв що передаються станом на 01.08.1995р., по радгоспу імені Крупської (а.с. 25-30).

В наявному в матеріалах справи інвентаризаційному опису №25 обліку основних засобів значиться об'єкт: корівник 4-х рядний ІІІ відділення, розмір корівника - 20Ч72,6 (1452); прибудова 12,7Ч24,2 (307,34); фундамент бетонний, стіни цегляні; кровля - шифер, вартістю 2069873 (а.с. 31).

Краматорською міською радою народних депутатів 10.06.1997р. Колективному сільськогосподарському підприємству імені Крупської був виданий державний Акт на право постійного користування землею - 780,2 га землі для виробництва сільськогосподарської продукції (а.с. 32).

Розпорядженням Краматорської міської ради від 05.01.1998р. №1р Колективне сільськогосподарське підприємство «Імені Крупської» було перереєстровано у Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Степове» (а.с. 11).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Степове» є правонаступником по договорам та зобов'язанням КСП «Імені Крупської» (п.1.1. Статуту ТОВ «Агрофірма Степове» (а.с. 19-20).

26.05.2000р. Краматорською міською радою народних депутатів був виданий державний Акт на право колективної власності на землю ТОВ «Агрофірма «Степове», площа землі - 3769,8 га, для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с. 33).

У жовтні 2007р. ТОВ «Агрофірма «Степове» було отримано технічний паспорт на будівлю корівника в м.Краматорську, згідно до якого позивачу належна будівля корівника площею 1452м.кв., висотою 3,2м., та прибудова площею 307,3м.кв., висотою 3,0м. (а.с. 34-38).

Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради №169 від 02.04.2014р. «Про присвоєння поштового номеру об'єктам містобудування», об'єкту нерухомості - будівлі корівника, що належить ТОВ «Агрофірма Степове» присвоїли адресу: вул. Кірова, 699-1К (а.с. 39).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 Реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції Донецької області рішенням від 16.10.2014р. було відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлю, що розташована: АДРЕСА_1, за суб'єктом: Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Степове» через відсутність у повному обсязі документів необхідних для державної реєстрації (а.с.41).

Відомостей про оскарження/скасування зазначеного рішення реєстратора матеріали справи не місять.

Відомості про реєстрацію права власності позивач на спірне майно у єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суду не надані.

Листом від 25.05.2015р. Відповідач 1 звертався до Позивача з проханням надати копію правовстановлюючих документів на будівлю корівника для укладення у нотаріуса договору оренди цієї будівлі (а.с. 42).

Листом від 25.05.2015р. Відповідач 1 повідомив Позивача про відмову від укладання договору оренди на будівлю корівника у зв'язку з ненаданням Позивачем правовстановлюючих документів на вказану будівлю (а.с.43).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вказане положення відповідає статті 55 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов:

- наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу);

- порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача;

- належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У рішенні Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

При цьому під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За таких обставин закон зобов'язує позивача при зверненні до господарського суду довести наявність свого права і факт його порушення або оспорювання з боку зобов'язаної особи - відповідача.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відповідно до пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви сутність спору полягає у невизнанні відповідачем 1 права власності позивача на будівлю корівника через ненадання позивачем правовстановлюючих документі на нього.

Статтею 392 ЦК визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним док умента, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 ст. 182 ЦК визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК).

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 4 зазначеного Закону визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема права власності на нерухоме майно.

Як було зазначено вище, відомостей про реєстрацію права власності позивач на спірне майно у єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суду не надані, а рішення державного реєстратора про відмову в реєстрації - факт реєстрації спростовує.

Обов'язок щодо доведення суду обставин, якими він обґрунтовує правомірність своїх вимог, статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України покладений саме на позивача. В свою чергу, статтями 4-2 та 4-3 ГПК України закріплені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та здійснення судочинства на засадах змагальності. Аналогічні положення про принцип рівності закріплені в статті 129 Конституції України та ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Принцип рівності перед законом і судом означає рівність суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу. З принципу рівності перед законом і судом випливає, що правосуддя здійснюється незалежно від правового статусу учасників процесу, їхнього майнового стану, форми власності й інших критеріїв; процесуальне становище учасників судочинства визначається тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим; процесуальний порядок вирішення справ визначається процесуальною формою. Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторін, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи учасники процесу обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими господарському суду доказами. Саме у цьому полягає активність сторін та інших учасників процесу в змагальності. Оскільки суд зобов'язаний попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, ризик настання цих наслідків покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд вважає, що збирання судом будь-яких доказів в обґрунтування правомірності вимог заявника є фактично перекладанням обов'язку сторони на суд, що суперечить принципам рівності та змагальності.

Згідно зі статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з пунктом 2 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України «Про судове рішення» від 10.12.96 р. N 02-5/422 (з наступними змінами та доповненнями) у відповідності з статтею 4 ГПК України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

З наведеного вбачається, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем та витребувані судом докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Всупереч визначеному, позивачем не були надані суду докази наявності та офіційного визнання державою його прав на спірне майно, що спростовує доводи позивача про протиправне невизнання відповідачем 1 цього права.

У чому полягає зміст вимог позивача до Краматорської міської ради позивачем не наведене, та, відповідно, у судовому засіданні не досліджувалося.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позов заявлений позивачем формально не для визнання, а фактично для оформлення (набуття) права власності в обхід встановленої законом процедури.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Степове», м. Слов'янськ, Донецька область, до відповідачів: 1) Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1, м.Слов'янськ, Донецька область, 2) Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область, про визнання права власності відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.10.2015 року.

Суддя К.С. Харакоз