РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Справа № 903/800/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Волинської області від 09.09.15 р. у справі № 903/800/15 (суддя Гарбар І.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О. Ю.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на відповідача: Зузук Д.Ф.

про стягнення 1 101 195, 24 грн.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О.Ю. (надалі - позивач) звернулась в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с. 3-4) до ТОВ «ІРС Сістем» (надалі -відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Зузук Д.Ф. (надалі - третя особа) в якій просить стягнути 900 000,00 грн. основна заборгованість за кредитом, 66 223,98 грн. простроченні проценти, 3 367,14 грн. сума пені за несвоєчасну сплату процентів, 71 013,70 грн. сума пені за несвоєчасну сплату кредиту, 35 506,85 грн. відповідальність за погашення строку погашення кредиту, 1 683,57 грн. відповідальність за порушення строку погашення процентів, 23 400,00 грн. інфляційне збільшення суми кредиту.

Рішенням господарського суду Волинської області від 09.09.15 (а.с.156-158) позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що відповідач неналежно виконав умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 165-168) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 09.09.15 року у даній справі скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зокрема зазначає, що судом першої інстанції неповно з"ясовані обставини, що мають значення для справи щодо припинення зобовязань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Крім того, відповідач стверджує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у поданій справі, що призвело до передчасного висновку щодо правомірності вимог позивача.

Представники сторін не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Водночас, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з участю представника в інших судових засіданнях.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Відтак, з урахуванням п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 апеляційний суд відхиляє письмове клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю в іншому судовому засіданні.

Жодних інших клопотань від сторін не надходило.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 10.02.2014 р. між публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" та ТОВ "ІРС СІСТЕМ" укладено договір №11559-20/14-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (а.с.7-15).

Відповідно до п.1.1 Договору, банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію та зобов'язується надати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Пунктом 1.1.1 Договору передбачено, що ліміт кредитної лінії - 903 000,00 грн.

Кінцевий термін повернення кредиту 29.08.2014 р., ціль використання кредиту поповнення обігових коштів, тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування кредитом 17 % річних п. 1.1.2 - 1.1.5).

Виконання позичальником зобов'язань за договором (повернення кредиту, сплата процентів за користування ним, винагород банку, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується, зокрема, заставою майнових прав за договором банківського вкладу (п.3 договору).

Проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену в п. 1.1.2 договору. Проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році (метод факт/факт) (п.4.3 договору).

Відповідно до п.6.1.3 договору, позичальник зобов'язаний своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування ним та винагороду, передбачену договором.

Достроково повернути всю заборгованість за договором, а саме: повернути всю суму кредиту, сплатити усі нараховані проценти, винагороди банку, штрафні санкції (за наявності), а також сплатити всі інші платежі, передбачені договором, у випадках, строки та в порядку, передбачених його п.п. 9.1, 9.2. Невиконання позичальником зазначених зобов'язань є підставою для здійснення банком договірного списання суми заборгованості позичальника за договором та/або примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно) суми заборгованості за договором (п. 6.1.4).

У випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення. У випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти та інші платежі згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення виконання зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем, коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання (п.п. 8.1, 8.2, 8.3 договору).

Згідно п.9.2.1 договору банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, винагород, штрафних санкцій та інших платежів, що передбачені договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або поручителями (заставодавцями, гарантами) умов договору та/або договорів забезпечення, а позичальник зобов'язаний протягом 5 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, або в інший строк, встановлений у відповідній вимозі, повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, винагороди, інші платежі за договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, у разі настання будь-якого з наступних випадків, зокрема, порушення позичальником строків (термінів) сплати платежів, що встановлені договором.

Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до моменту повного виконання сторонами зобов'язань за договором (п. 10.1).

На підставі заяви відповідача про надання грошових коштів в сумі 903 000,00 грн. №4/1 від 10.02.2014 р. (а.с.26) відповідно до меморіального ордеру №3260 від 10.02.2014 р. позивач надав відповідачу кредит в розмірі 903 000,00 грн. (а.с.25).

В подальшому, Додатковими угодами сторони неодноразово вносили зміни до договору від 10.02.14 р. Зокрема, 17.02.2015 р. між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 11559-20/14-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до даної угоди сторони домовились внести зміни, а саме: ліміт кредитної лінії 900 000,00 грн., кінцевий термін повернення кредиту 21.05.2015 р., ціль використання кредиту поповнення обігових коштів, тип процентної ставки - фіксована, процентна ставка за користування кредитом 32,5 % річних, а починаючи з 05.03.2015 р. 27,5 % річних. Кредит надається окремими частинами або повною сумую в межах встановленого ліміту кредитної лінії. Останню частину кредиту позичальник може отримати не пізніше 20.05.2015 р. (а.с.23-24).

Однак, відповідач не виконав умови кредитного договору в частині повернення коштів, що стало підставою для звернення позивача в суд про стягнення з відповідача на користь позивача 1101195,24 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В частині 2 ст. 345 Господарського кодексу України визначено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст.ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобов'язання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання.

Як встановлено апеляційної інстанції, позивачем на виконання умов кредитного договору на рахунок відповідача були перераховані кредитні кошти в сумі 903 000,00 грн., що в свою чергу підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером №3260 від 10.02.2014 р. (а.с.25).

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, з травня 2015 року припинив сплату відсотків, з огляду на що, 22.05.2015 року банк звернувся до ТОВ "ІРС СІСТЕМ" з повідомленням про відкликання кредиту з вимогою погашення заборгованості, яке в свою чергу залишене без відповіді та задоволення.

Оскільки, відповідач свої зобов»язання по договору в частині повернення коштів не виконав, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 900 000,00 грн. та по прострочених відсотках в розмірі 66223,98 грн.

При цьому, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність будь-яких доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості відповідачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 900 000 грн. основної заборгованості та 66223,98 грн. заборгованості по прострочених відсотках, а тому залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.8.1 Договору, у випадках порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Здійснивши розрахунок пені, апеляційний суд погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 71013,70 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту та 3367,14 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.2 договору, у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованим процентам та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Здійснивши розрахунок, колегія суддів погоджується з правильністю розрахунку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1683,57 грн. 30% річних за порушення строків погашення процентів та 35506,85 грн. 30% річних за порушення строку погашення кредиту, а тому залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Водночас, апеляційний суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, що зобов'язання по кредитному договору є припиненими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 10.02.14 року між публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (кредитор) та Зузуком Дмитром Федоровичем (поручитель), який є засновником (згідно п.1.2.1 статуту ТОВ "ІРС Сістем") та директором товариства, укладений договір поруки № 11607-20/14-5 (а.с. 58-59).

Відповідно до п. 2.1 поручитель зобов»язується солідарно та в повному обсязі відповідачти перед кредитором за виконання боржником зобов»язань за кредитним договором, який було укладено між кредитором та боржником.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що поручителю добре відомі і зрозумілі всі умови та зобов»язання боржника за кредитним договором, в тому числі повернути кредитору кредит у сумі 903000 грн. в строк, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором; сплачувати проценти річні та інші платежі на умовах визначених Кредитним договором.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2015 року третя особа - Зузук Д.Ф. звернувся до позивача - Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Банк "Київська Русь" Волкова О.Ю. з заявою, відповідно до якої повідомляє про те, що між ним і банком були укладені договори банківського вкладу №143243-56 від 25.12.2014 року в сумі 50 000,00 дол. США та №5795-56 від 22.01.2015 року в сумі 50 000,00 дол. США, в зв'язку з чим просить достроково розірвати вказані договори без перерахування відсотків, здійснити продаж 100 000,00 дол. США на міжбанківській валютній біржі та зарахувати гривневий еквівалент на погашення зобов'язань ТОВ "ІРС СІСТЕМ" в ПАТ "Банк "Київська Русь" (а.с. 128).

В свою чергу, ПАТ "Банк "Київська Русь" у відповідь листом від 30.03.2015 року за №36/56 повідомило, що вказана заява про залік зустрічних однорідних вимог задоволенню не підлягає, оскільки це може призвести до порушення черговості у задоволенні вимог кредиторів.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року № 190 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.03.2015 року № 61 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь", згідно з яким з 20.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь", , МФО 319092, місцезнаходження: вул. Хорива, 11-А, м. Київ, 04071. Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Київська Русь" призначено Волкова Олександра Юрійовича. Вказані відомості є загальнодоступними та можуть бути отримані в мережі Інтернет за адресою: (http://www.fg.gov.ua/news/ogoloshennya-pro-zaprovadjennya-timchasovoyi-administratsiyi-ta-priznachennya-upovnovajenoyi-osobi-fbndu-v-pat-bank-kiyivska-rus-1170.html).

Ст. 602 ЦК України встановлюють обмеження щодо зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно до норм п. 5 цієї статті не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Стаття 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, норми наведеного закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але і регулюють будь-які відносини, які виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, в тому числі відносини з клієнтами фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Статті 1, 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюють, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Нормами статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом, нарахування відсотків за зобов'язанням банку перед кредиторами.

Відповідно до ч.3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Отже, у будь-якому випадку в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватись у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим припинення зобов"язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що не допускається.

Крім того, судова колегія звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України у постановах від 03.10.2011р. та від 10.10.2011р., згідно з якою зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку є неможливим, оскільки це призвело б до порушення порядку задоволення вимог кредиторів, встановленого статтею 96 Закону.

Оскільки Зузук Д.Ф. з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог звернувся до ПАТ "Банк "Київська Русь" 24.03.2015 року, тоді як в банку вже була запроваджена тимчасова адміністрація, колегія суддів вважає, що в силу вимог ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зарахування не відбулося, у звязку з чим зобовязання за кредитним договором не припинилися, а тому позовні вимоги позивача є правомірними.

Водночас, колегія суддів оцінює критично твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2015 року відповідач звернувся до господарського суду Волинської області з заявою про зупинення провадження у даній справі до вирішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області справи за позовом Зузука Дмитра Федоровича до ПАТ "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб Волкова О.Ю., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ТОВ "ІРС СІСТЕМ" про визнання дій протиправними, зобов'язання виконання умов договору та визнання зобов'язань припиненими (а.с.121-122).

Вказана заява обгрунтована тим, що однією з позовних вимог, що розглядається Луцьким міськрайонним судом Волинської області є вимога про визнання припиненим зобов'язання сторін, що випливають з кредитного договору, стягнення заборгованості на підставі якого є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно п. 3.16 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено неможливість розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, та зважаючи на те, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості в зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, при цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактів, необхідних для повного і всебічного розгляду справи по суті, а тому, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зупинення провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" на рішення господарського суду Волинської області від 09.09.15 р. у справі № 903/800/15 залишити без змін.

Рішення господарського суду Волинської області від 09.09.15 р. у справі № 903/800/15 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №903/800/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.