РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/23881/15

За позовом Приватного підприємства «Бекристон»

до Публічного акціонерного товариства «Київхліб»

про стягнення 1 693 935, 45 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Мясников А.С.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Бекристон» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київхліб», в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № Т270215/1 від 27.02.2015 р. у розмірі 1 606 000, 00 грн., а також пеню у розмірі 272, 34 грн., втрати від інфляції у сумі 71 293, 92 грн. та 3 % річних у розмірі 16 369, 19 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23881/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що позивачем здійснено поставку товару без узгодження сторонами назви, асортименту, ціни за одиницю товару, а також строків поставки, що позбавляє позивача права на стягнення коштів за такий товар.

Також відповідачем подано клопотання про призначення експертизи у даній справі щодо можливості вважати видаткові та товарно-транспортні накладні без попереднього погодження таких істотних умов, як: назва, асортимент, ціна за одиницю товару, місце поставки, інших вимог до якості товару, строків на таку поставку - належним виконанням умов договору, а також щодо наявності у відповідача обов'язку сплачувати за товар, замовлення на який сторонами не погоджувалося та не визначались істотні умови такої поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, суд дійшов висновку, що наведені відповідачем для вирішення судового експерта питання є суто правовими та підлягають оцінці безпосередньо судом з урахуванням конкретних обставин справи і наявних документів та не потребують спеціальних знань.

За таких обставин, суд визнає необґрунтованим клопотання відповідача про призначення у даній справі судової експертизи та відмовляє у його задоволенні.

У даному судовому засіданні представник позивача надав суду акт звірки взаємних розрахунків за договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р. та зазначив, що вказаний акт є належним доказом на підтвердження проведення господарський операцій між сторонами та розрахунків за такими операціями.

Представник відповідача на виклик суду у дане судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 04.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2015 р. між Приватним підприємством «Бекристон» та Публічним акціонерним товариством «Київхліб» укладено договір поставки № Т270215/1, за умовами якого позивач зобов'язався поставити, а відповідач - прийняти у власність та оплатити харчову сировину згідно з погодженими сторонами специфікаціями, що є невід'ємною частиною цього договору та містять назву, асортимент, ціну за одиницю товару, місце поставки та інші умови.

Відповідно до п.п. 2.2., 2.3. договору після отримання проекту специфікацій відповідач затверджує його і факсимільним зв'язком направляє позивачу, який поставляє товар відповідно до умов договору із необхідними супровідними документами (видаткова, товарно-транспортна та податкова накладна, рахунок-фактура). Товар передається відповідачу відповідно до видаткових накладних. Підтвердженням прийому товару відповідачем є належним чином оформлена довіреність, що надається відповідачем позивачу в момент отримання товару.

Відповідно до п.п. 4.4., 6.5. договору оплата здійснюється відповідачем протягом 30-ти календарних днів з моменту поставки товару на підставі рахунку-фактури, виставленого позивачем або видаткових накладних. У випадку порушення строків оплати відповідач сплачує пеню у розмірі 0, 05 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочення платежу.

Договір, відповідно до п. 8.1., набуває чинності з дня його підписання та дії до 31.12.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обумовлений договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р. товар на загальну суму 3 248 500, 00 грн., що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними, засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи.

Також наявними у справі платіжними дорученнями та банківськими довідками підтверджується здійснення відповідачем оплати на загальну суму 1 642 500, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення умов договору № Т270215/1 від 27.02.2015 р. щодо оплати поставленого за договором товару, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 1 606 000, 00 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач стверджує, що поставка Приватним підприємством «Бекристон» товару не була узгоджена у встановленому договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р. порядку, у зв'язку з чим відповідач вважає відсутнім у позивача права на стягнення вартості такого товару.

З приводу наведеного суд відзначає, що поставлений за договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р. товар відповідає специфікаціям, які підписані сторонами, скріплені їх печатками та є невід'ємними частинами договору.

При цьому, суд звертає увагу, що товар за договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р. прийнятий представниками Публічного акціонерного товариства «Київхліб» без зауважень та частково оплачений відповідачем, що останнім не заперечується.

Також суд враховує, що відповідачем не оспорюються повноваження осіб, які фактично отримували спірний товар.

Відтак, суд визнає хибним посилання відповідача на відсутність у нього обов'язку оплачувати отриманий від Приватного підприємства «Бекристон» товар, та звертає його увагу, що за змістом норм Цивільного кодексу України підставою оплати є саме факт отримання товару.

Інших заперечень проти заявлених позовних вимог відповідачем не наведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не наведено обґрунтованих пояснень щодо наявності об'єктивних причин неможливості виконання договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В той же час, суд вважає за доцільне звернути увагу, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Водночас, чинним законодавством України акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили первинного документу в розумінні ст.ст. 9,10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін мають підтверджуватись саме первинними документами -договором, накладними, рахунками тощо.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України № 17/717 від 16.12.2010 р. та № 5009/526/12 від 20.09.2012 р.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку що відповідачем порушено зобов'язання за договором № Т270215/1 від 27.02.2015 р., у зв'язку з чим вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.

Крім того, позивач просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» 272, 34 грн. - пені, втрати від інфляції у сумі 71 293, 92 грн. та 3 % річних у розмірі 16 369, 19 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо оплати поставленого за договором Т270215/1 від 27.02.2015 р. товару, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за загальний період з 11.04.2015 р. до 01.09.2015 р., з урахуванням дати виникнення заборгованості за кожним платежем, розмір пені становить 272, 34 грн., втрати від інфляції у сумі 71 293, 92 грн. та 3 % річних у розмірі 16 369, 19 грн.

Перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків, судом встановлено, що позивачем допущено помилку у методиці нарахування пені, однак заявлена позивачем стягнення сума пені не перевищує розраховану судом із застосування вірної методики.

Розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат позивачем виконаний вірно та не суперечить нормам чинного законодавства України.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору при покладаються відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства «Бекристон» задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 83, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Приватного підприємства «Бекристон» (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, кімната 812-12, ) заборгованість у розмірі 1 606 000, 00 грн., пеню у розмірі 272 34 грн., втрати від інфляції у сумі 71 293, 92 грн., 3 % річних у розмірі 16 369, 19 грн. та 25 409, 03 грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 09.11. 2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.