КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа№ 910/28156/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Барболіна І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №3154 від 21.09.2015 року Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року

у справі №910/28156/14 (суддя - Борисенко І.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 94 000,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність б/н від 02.12.2014 року;

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач у справі) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідач у справі) про стягнення 94 000, 00 грн (а.с. 6).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов'язків за договором транспортного експедирування №7951/0 від 14.07.2014 року щодо подачі транспортного засобу під навантаження у пункті навантаження, визначеному згідно заявки №7/СА від 10.09.2014 року, а тому позивач просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 неустойку на підставі п. 6.2. договору у розмірі 94 000,00 грн за 94 дні неподачі автомобіля.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (а.с. 104-109).

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що наявними в матеріалах справи копіями міжнародної транспортної накладної від 12.09.2014 року та претензії позивача №3482 від 26.09.2014 року підтверджується факт подачі відповідачем транспортного засобу під завантаження згідно заявки №7/СА від 10.09.2014 року, а тому відсутні підстави, на які посилається позивач для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді неустойки на підставі п.6.2. договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, 22.09.2015 року надіслав апеляційну скаргу №3154 від 21.09.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі № 910/28156/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що місцевий господарський суд прийняв рішення при недоведеності обставин, на які посилався відповідач, і які мають значення для справи, які суд визнав встановленими, також апелянт вважає, що висновки Господарського суду міста Києва не відповідають обставинам справи, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджував би виконання відповідачем своїх обов'язків за договором транспортного експедирування №7951/0 від 14.07.2014 року, як то договір перевезення з відповідним перевізником, належним чином засвідчену копію міжнародної транспортної накладної тощо.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2015 року апеляційну скаргу №3154 від 21.09.2015 року Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Сухового В.Г. та призначено розгляд справи на 26.10.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О. на лікарняному, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Агрикова О.В., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів.

16.10.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідача у справі) надійшов відзив б/н від 15.10.2015 року (вх. №09-11/18806/15) на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 залишити без змін.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 26.10.2015 року представників відповідача та витребуванням додаткових доказів, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 16.11.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 прийнято до провадження визначеною, згідно з розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Суховий В.Г., Мальченко А.О.

У судовому засіданні 16.11.2015 року представник позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом бути присутнім у судовому засіданні 16.11.2015 року, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

14 липня 2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач у справі, замовник за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (відповідач у справі, експедитор за договором) було укладено договір транспортного експедирування №7951/0 (а.с.7), відповідно до п. 1.1 якого експедитор зобов'язався за винагороду (плату), за рахунок та від імені замовника організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу та транспортно-експедиторське обслуговування в міжнародному, міському та міжміському сполученні. Експедитору надається право вибору перевізника на власний розсуд з урахуванням вимог (умов) замовника, викладених в контракт-заявці. Умови надання послуг по перевезенню визначаються в окремому договорі, що укладає експедитор з перевізником від імені та в інтересах замовника. Відповідно до даного договору надання транспортних послуг здійснює перевізник, на якого експедитором оформляються всі необхідні документи.

Пунктом 1.2. договору визначено, що, організовуючи перевезення вантажів сторони керуються Цивільним кодексом України, даним Договором і Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів, ООН, Женева 1956 р. зі змінами внесеними Протоколом від 05.07.1978 року.

Згідно з п. 2.1-2.3 договору замовник надає експедитору не пізніше, ніж за 48 год до початку завантаження, оригінал або факс-копію контракт-заявки на здійснення міжнародного перевезення вантажу, яка є додатком до договору чи умови перевезення обумовлюються усно. Контракт-заявка і всі доповнення і зміни до неї, обговорені і підтверджені письмово обома сторонами - є невід'ємною частиною договору і мають юридичну чинність.

Загальна сума договору визначається згідно контракт-заявок до даного договору.

До обов'язків експедитора п. 4.1-4.5 договору віднесено обов'язок забезпечити подачу під завантаження транспортного засобу, придатного для здійснення міжнародних перевезень, що відповідає вимогам контракт-заявки, а також у погоджений сторонами термін; вчасно (перед завантаженням) подавати необхідні документи для оформлення (TIR, CMR, код ОКПО перевізника, копію паспорта водія); перевіряти правильність зроблених у провізних документах записів щодо числа вантажних місць, їхнього маркірування і нумерації, зовнішній стан вантажу і упакування; забезпечити контроль за доставкою довіреного йому вантажу в пункт призначення і видати його співробітнику вантажоодержувача, зазначеному в товарно-транспортній накладній (CMR); інформувати замовника про змушені затримки транспортних засобів у шляху, аваріях і інших непередбачених обставинах, що перешкоджають своєчасній доставці вантажів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у справі було направлено відповідачу контракт-заявку №7/СА від 10.09.2014 року (а.с. 8), яка підписана представниками обох сторін та скріплена їх печатками, на здійснення перевезення генераторів, вагою і обсягом до 20 т. за маршрутом Польща-Україна, дата завантаження 12.09.2014р., строк доставки 15.09.-16.09.2014р., адреса завантаження 64-115 SWIECIECHOVA, WILCOWICE, UL.SWIECIECHOWAKA 36, AGREGATY SP.Z.O.O., адреса розвантаження Вінницька область, 23227, с. Агрономічне, вул. Я. Мудрого, 20, автомобілем маркою РЕНО, державний номер тягача НОМЕР_4, державний номер прицепу НОМЕР_5 Також заявкою було визначено місце митного переходу: Краковець, та вказано додаткову умову про проставлення на митниці штампу радіології та екології. Вартість послуг становить 15 000,00 грн.

Як стверджують сторони у справі, контракт-заявка була прийнята до виконання, про що свідчить виставлений відповідачем рахунок-фактура від 15.09.2014р. № СФ-0000112 на суму 15 000, 00 грн, в якому зазначено автомобіль ВС2455АІ/ВС2919ХХ. Однак, апеляційний господарський суд, дослідивши наданий рахунок-фактуру, дійшов висновку про те, що виставлення відповідачем вказаного рахунку-фактури не може підтверджувати прийняття заявки №7/СА від 10.09.2014 року до виконання, оскільки не містить інформацію в полі «Маршрут» та «Контракт-заявка», яка б могла підтвердити виставлення рахунку саме на виконання послуг по контракт-заявці №7/СА від 10.09.2014 року, а не будь-якої іншої заявки.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до умов договору (п.2.3.) вже сам факт підписання сторонами та скріплення їхніми печатками контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року свідчить про погодження сторонами її умов та про виникнення, передбачених договором взаємних прав та обов'язків, зокрема щодо організації перевезення на умовах, які були погоджені сторонами.

За твердженнями позивача до сьогоднішнього дня вантаж не доставлено, замовлений автомобіль під завантаження не був наданий у визначений в контракт-заявці №7/СА від 10.09.2014 року строк, а саме 12.09.2014 року, що є підставою для покладання на відповідача, як експедитора, відповідальності за невиконання взятих на себе договірних зобов'язань.

Відповідно до п. 6.2. договору, за несвоєчасну подачу транспортного засобу під завантаження, експедитор виплачує замовнику неустойку в розмірі 1 000, 00 грн на території країн Західної Європи за кожну почату добу неподачі, якщо інше не обумовлено в контракт-заявці.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд стягнути з відповідача згідно п. 6.2. договору 94 000,00 грн неустойки за неподання транспортного засобу під завантаження у визначений в контракт-заявці №7/СА від 10.09.2014 року строк.

Колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором транспортного експедирування.

Статтею 929 ЦК України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Аналогічні положення закріплені в ст. 316 Господарського кодексу України.

Разом з цим, правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в України визначено Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність», згідно ст. 1 якого транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України; здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю; оформляють документи та організовують роботи відповідно до митних, карантинних та санітарних вимог; надають інші допоміжні та супутні перевезенням транспортно-експедиторські послуги, що передбачені договором транспортного експедирування і не суперечать законодавству.

Як уже зазначалось вище, п.4.1. договору на експедитора - відповідача у справі був покладений обов'язок забезпечити подачу під завантаження транспортний засіб у погоджений сторонами у контракт-заявці термін.

Господарський суд міста Києва, приймаючи рішення у справі, зазначив, що наявними в матеріалах справи копіями претензії позивача до відповідача від 26.09.2014р. №3482 (а.с. 16), в якій вказано, що: «12.09.2014р. товар був завантажений в Польщі перевізником, що підтверджується CMR від 12.09.2014р.», та міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 12.09.2014 року (а.с. 17), підтверджується подача Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 транспортного засобу під завантаження. Однак, такі висновки місцевого господарського суду колегія суддів вважає передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом може бути, серед інших, міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Окрім того, як визначено п.1.2. договору №7951/0 від 14.07.2014 року у своїх правовідносинах сторони керуються також Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів, Женева, 19 травня 1956 року, до якої приєдналася Україна 01.08.2006 (із застереженням) (далі по тексту - Конвенція).

Згідно з ст. 4-5 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ст. 13 Конвенції після прибуття вантажу на місце, передбачене для його доставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін на розписку. Якщо встановлена втрата вантажу чи якщо вантаж не прибув після закінчення терміну, передбаченого в статті 19, одержувач може від свого імені пред'явити перевізнику вимоги, основані на праві, що витікає з договору перевезення.

Враховуючи наведені приписи Конвенції, а також беручи до уваги ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» саме міжнародна автомобільна накладна (CMR) є первинним доказом не лише щодо укладення договору перевезення, але й первинним доказом прийняття вантажу та надання експедитором визначених договором послуг щодо організації перевезення.

Відповідачем у справі до місцевого господарського суду була надана копія міжнародної автомобільної накладної від 12.09.2014 року та копія претензії №3482 від 26.09.2014 року позивача щодо організації відповідачем перевезення вантажу згідно контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року.

Однак, подана копія міжнародної автомобільної накладної від 12.09.2014 року не може вважатись належним доказом у справі, з огляду на наступне.

Згідно ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

При цьому, копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 N 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

Як вбачається з поданої копії міжнародної автомобільної накладної (CMR) від 12.09.2014 року вона не засвідчена у передбаченому законом порядку. Колегія суддів окрім того зазначає, що записи та виправлення, які містяться у графах 16, 17 міжнародної автомобільної накладної від 12.09.2014 року (CMR) здійснені власноручно невідомою особою, в той час як інші графи накладної здійснені або за допомогою штампа підприємства, або шляхом друкованого тексту.

У п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року роз'яснено, якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

У зв'язку з необхідністю засвідчення справжності поданої в матеріали справи копії міжнародної автомобільної накладної її оригіналу, та з метою з'ясування дійсності відомостей, які в ній відображені, як місцевим господарським судом, так і судом апеляційної інстанції витребовувались у сторін оригінал міжнародної автомобільної накладної (CMR) від 12.09.2014 року та пояснення походження представленої в матеріалах справи CMR.

Однак ні до Господарського суду міста Києва, ні до апеляційного господарського суду, сторони витребуваних документів не надали.

Також, у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року зазначено, що у разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 ГПК. У разі невідповідності наданих суду копій документів встановленим вимогам законодавства вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Враховуючи наведене, допустимим доказом на підтвердження виконання відповідачем у справі своїх зобов'язань може бути міжнародна автомобільна накладна, оформлена згідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів.

Однак, оскільки подана копія CMR від 12.09.2014 року не засвідчена в порядку, передбаченому чинним законодавством України, викликає у суду сумніви, оскільки містить виправлення, закреслення без відповідних відміток про особу, яка зробила таке виправлення, дату виправлення, містить невідповідність ваги вантажу, тій, яка була зазначена позивачем в контракт-заявці, окрім того на поданій CMR відсутні будь-які відомості про прямування вантажу від місця його відправлення до пункту призначення, відсутні відмітки митних органів щодо перетину митного кордону тощо, та враховуючи відсутність оригіналу даної CMR апеляційний господарський суд вважає подану копію CMR від 12.09.2014 року неналежним доказом у справі та таким, що не може братись до уваги на підтвердження факту виконання підписаної сторонами контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року на міжнародне перевезення вантажу, прийняття вантажу до перевезення та виконання обов'язків експедитора в частині подачі транспортного засобу під завантаження.

Окрім того, колегією суддів враховано, що відповідачем у справі не надано, в тому числі на вимогу суду, жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань, не надано договору, який укладався з перевізником щодо перевезення вантажу згідно контракт-заявки позивача №7/СА від 10.09.2014 року, та його виконання перевізником, відомості щодо водія, який здійснював перевезення (подання яких згідно п.4.2. укладеного договору є також обов'язком експедитора); також не надано відповідачем і доказів відмови від здійснення перевезення згідно контракт-заявкою №7/СА від 10.09.2014 року, доказів зміни умов перевезення тощо.

Разом з тим, претензія позивача №3482 від 26.09.2014 року підтверджує, що в строк, передбачений договором, ФОП ОСОБА_2 не отримав товар, заявлений до перевезення, але не може бути підтвердженням подачі транспортного засобу під завантаження, як стверджує відповідач, оскільки останнє не підтверджується належними первинними доказами у справі.

Отже, враховуючи відсутність, передбачених Конвенцією та Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність» первинних доказів, що підтверджували б факт подачі експедитором транспортного засобу під завантаження вантажу згідно контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року, відсутність будь-яких інших доказів на підтвердження надання відповідачем експедиторських послуг по виконанню контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року, колегія суддів дійшла до висновку про неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 зобов'язань щодо перевезення вантажу згідно контракт-заявки №7/СА від 10.09.2014 року в частині, зокрема, подачі транспортного засобу 12.09.2014 року під завантаження.

За приписами ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Частиною 2 ст. 14 Закону унормовано, що за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.2. договору, за несвоєчасну подачу транспортного засобу під завантаження, експедитор виплачує замовнику неустойку в розмірі 1 000, 00 грн на території країн Західної Європи за кожну почату добу неподачі, якщо інше не обумовлено в контракт-заявці.

Статтями 193, 199 ГК України, частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватись передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 546 ЦК України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язань.

Статтею 230 ГК України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.6 та ст.627 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачені ЦК України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено ч.2 ст.546 ЦК України, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст.627 цього Кодексу, коли сторони є вільними в укладені договору та визначені умов договору в тому числі і умов щодо відповідальності за невиконання чи неналежне виконання будь-яких господарських зобов'язань.

Отже, за прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо своєчасної подачі транспортного засобу під завантаження позивачем нарахована саме договірна неустойка, що не суперечить чинному законодавству і узгоджується із умовами, укладеного сторонами договору.

З урахуванням наведеного, перевіривши заявлений до стягнення розмір неустойки, Київський апеляційний господарський суд погоджується з обґрунтованістю та правомірністю заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів, керуючись ст.ст. 103, 104 ГПК України, дійшла до висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року та прийняття нового рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати за розгляд справи у місцевому господарському суді та в суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п.2 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №910/28156/14 скасувати, прийняти нове рішення.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 94 000 (дев'яносто чотири тисячі) грн. 00 коп неуйстоки, 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн 00 коп судового збору».

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 2 009 (дві тисячі дев'ять) грн 70 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови апеляційного суду.

6. Справу №910/28156/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий