РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/19468/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПК АГРОІНТЕР"

до 1. Публічного акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Модерн Бізнес"

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Циганкова А.О.- представник, довіреність б/н від 28.08.2015;

Данилов Е.О. - представник, довіреність б/н від 17.08.2015;

Від відповідача 1: Награбовський О.В. - представник, довіреність № 1557 від 05.11.2014

Від відповідача 2: не з'явився

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АПК АГРОІНТЕР" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Модерн Бізнес" про визнання недійсним договору поруки № 299-П від 27.02.15 р., а також стягнення судових витрат у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що договір поруки № 299-П від 27.02.15 р., укладений між відповідачами у даній справі в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором № 299-КД від 19.07.11 р. без згоди боржника (позивача) на передання прав та обов'язків за кредитним договором третім особам, що є порушенням умов п.п.14.1 п. 14 Кредитного договору, а відтак оскаржуваний правочин суперечить визначеному ст. 626 Цивільного кодексу України поняттю договору як домовленості двох або більше сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, у зв'язку з чим позивач, керуючись ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 порушено провадження у справі № 910/19468/15 та призначено до розгляду на 10.09.2015.

У судове засідання 10.09.2015 з'явились уповноважені представники позивача.

Уповноважені представники відповідачів-1-2 в судове засідання 10.09.2015 не з'явились.

Про дату, час і місце судового розгляду 10.09.15 р. відповідачі 1 та 2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 323 та №331.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання через 10.09.2015 відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи за б/н від 08.09.2015.

Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.09.2015 розгляд справи відкладався на 06.10.2015.

У судове засідання 06.10.2015 з'явився уповноважений представник відповідача 1.

Уповноважені представники позивача та відповідача-2 в судове засідання 06.10.2015 не з'явились.

Про дату, час і місце судового розгляду 06.10.15 р. позивач та відповідач-2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 294 та №316.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 06.10.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву з додатками №КНО-61-05-1291 від 05.10.2015, в якому відповідач 1 заперечує проти позову та просить суд відмовити його задоволенні, посилаючись на те, що чинним законодавством України не встановлений обов'язок поручителя попереджати позичальника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед Банком (кредитором), а також не вимагається отримання Банком згоди від ТОВ «АПК АГРОІНТЕР» як позичальника за Кредитним договором, на укладення Договору поруки з ТОВ «МОДЕРН БІЗНЕС» - відповідачем 2 у справі. Крім того, відповідач 1 зазначає, що ПАТ «ПУМБ» безпосередньо не передавало свої права та обов'язки за Кредитним договором іншим особам, оскільки саме по собі укладення Договору поруки не може бути свідченням порушення п. 14.4. ст. 14 Кредитного договору зі сторони ПАТ «ПУМБ», зважаючи на те, що в момент укладення Договору поруки не відбувається переходу прав та обов'язків за Кредитним договором до Поручителя, а такий перехід відбувається лише в ході виконання Договору поруки Поручителем, а не в момент його укладення.

Відзив на позовну заяву разом з додатками долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.10.2015 розгляд справи відкладався на 20.10.2015.

20.10.2015 у судовому засіданні оголошувалась перерва на 27.10.2015.

У судове засідання 20.10.2015 з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача 1.

Уповноважений представник відповідача 2 в судове засідання 20.10.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 20.10.15 р. представник відповідача 2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 849.

У судове засідання 27.10.2015 з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача 1.

Уповноважений представник відповідача 2 в судове засідання 27.10.2015 не з'явився.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.10.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 26.10.15, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 27.10.15 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача 2 в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач 2 не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем 2 не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача 2 на час розгляду справи, а також той факт, що представники позивача та відповідача 1 проти розгляду справи без участі представника відповідача 2 не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача 2, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 20.10.15 р. та 27.10.2015 представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

У судових засіданнях 20.10.15 р. та 27.10.2015 представник відповідача 1 підтримав заперечення проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

19 липня 2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АПК АГРОІНТЕР" (позичальник за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" (банк за договором, відповідач 1 у справі) був укладений кредитний договір № 299-КД (далі - Кредитний договір), відповідно до умов п.1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 12 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути його в повному обсязі в порядку та в строки, обумовлені цим договором.

За умовами п.1.2 Кредитного договору кредит надається позичальнику у вигляді відновлювальної кредитної лінії з щоденним лімітом кредитування, що становить 12 000 000,00 грн., крім випадку прийняття банком рішення (на підставі інформації, наданої позичальником відповідно до п.10.3.6.7 цього договору) в порядку визначеному цим Договором про анулювання щоденного ліміту кредитування за цим Договором.

Цільове використання кредиту згідно п.2.1.1 вказаного Кредитного договору - виключно поповнення оборотних коштів.

Відповідно до п. 4.3. Кредитного договору датою надання кредиту вважається дата списання коштів з позичкового рахунку позичальника.

Розділами 3-13 Кредитного договору сторони обумовили умови та порядок надання кредиту, несприятливі події та їх наслідки, строк кредитування, плату за кредит, забезпечення зобов'язань позичальника, порядок та черговість виконання боргових зобов'язань, права та обов'язки сторін, запевнення та гарантії, відповідальність сторін, зміни та доповнення договору.

Згідно п. 14.6. Кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту сторонами взятих на себе зобов'язань згідно цього договору в повному обсязі.

Як встановлено судом, вказаний Кредитний договір підписаний уповноваженими представниками позивача та відповідача 1 та скріплений печатками юридичних осіб.

Крім того, між позивачем та відповідачем - 1 були укладені додаткові угоди до оскаржуваного Кредитного договору, а саме: № 1 від 25.05.2012, № 2 від 26.06.2012, № 3 від 31.08.2012, № 4 від 15.01.2013, № 5 від 07.02.2013, № 6 від 15.02.2013, № 7 від 15.04.2013, № 8 від 25.07.2013, № 9 від 07.08.2013, № 9/1 від 14.11.2013, № 10 від 25.04.2014, № 11 від 18.07.2014, № 12 від 25.11.2014, № 13 від 27.02.2015, копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм § 1 і 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до частини 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 ст. 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

При цьому слід зазначити, що ст. 1069 Цивільного кодексу України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Як визначено сторонами в п.8.1 Кредитного договору забезпечення боргових зобов'язань позичальника за цим договором є угоди про забезпечення, укладення яких передбачено цим Договором, інші угоди про забезпечення та інше забезпечення, що будуть укладені/виникнуть в майбутньому.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.07.15 р. порушено провадження у справі № 904/6370/15 за позовом ПАТ «ПУМБ» до ТОВ «АПК Агроінтер» та ТОВ «Модерн Бізнес» про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 8 946 933,34 дол. США та 19 011 777,87 грн., при цьому, з матеріалів останньої позивачу стало відомо про укладення між відповідачем - 1 та відповідачем - 2 в забезпечення виконання ТОВ «АПК Агроінтер» зобов'язань за Кредитним договором № 299-КД від 19.07.11 р. з усіма змінами і доповненнями до нього Договору поруки № 299-П від 27.02.2015 (далі - Договорі поруки), копія якого наявна в матеріалах справи.

За вказаним Договором поруки (п.п. 1.1., 1.2, 2.1) поручитель (відповідач - 2 у справі) поручився перед кредитором (відповідачем - 1 у справі) за виконання зобов'язань боржником (позивачем у справі), що випливають із Кредитного договору з додатковими угодами до нього (включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора тощо) в розмірі 100000,00 грн..

За умовами п.1.3 Договору поруки у разі порушення боржником зобов'язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов'язання як від боржника, так і від поручителя разом, так і від кожного з них окремо. Обсяг зобов'язань поручителя перед кредитором обмежений розміром, встановленим п.1.2 цього Договору.

Згідно п. 5.1.1 Договору поруки поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за цим Договором, всі умови цього договору йому зрозумілі. Поручитель цим попередньо безвідклично погоджується забезпечувати виконання зобов'язання . незалежно від підстав такої заміни, в тому числі, але не виключно, у випадку заміни боржника за договором, з якого випливає зобов'язання, що пов'язана з реорганізацією боржника в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідно до п. 7.6 Договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками відповідачів 1 та 2 та скріплений печатками товариства.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що за приписами ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов'язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов'язання боржником вказане зобов'язання підлягає виконанню поручителем.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що оскаржуваний договір поруки між відповідачами у даній справі укладений в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором без згоди боржника (позивача), отже, на думку позивача, відповідачами порушені умови п.14.4 п.14 Кредитного договору, в зв'язку з чим просить суд визнати оскаржуваний правочин недійсним.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Кредитного договору або його окремих положень чи укладених до нього Додаткових угод суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення Кредитного договору та Договору поруки на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Відповідно до п. 14.4. п. 14 Кредитного договору права та обов'язки не можуть бути передані третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України суд доходить висновку, що договір поруки є двостороннім правочином, який укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Договір поруки як вид забезпечення виконання зобов'язань безпосередньо на права та обов'язки боржника не впливає, оскільки не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника, тобто зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Він лише здійснює підготовчі дії до укладення договору поруки, підшукуючи поручителя і одержуючи його згоду. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 14 серпня 2012 р. у справі № 3-35гс12 та постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 р. у справі № 6-51цс11.

Отже, чинним законодавством України та умовами оспорюваного Договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору поруки зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом про визнання Договору поруки № 299-П від 27.02.15 р. недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України позивач посилався на те, що спірний договір порушує умови укладеного між позивачем та відповідачем 1 п.п. 14.4 п.14 Кредитного договору щодо обов'язку Банку отримати попередню згоду Позичальника на передачу прав та обов'язків за цим Договором іншим особам.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За результатами вивчення матеріалів справи судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства;

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- оскаржуваний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Також судом зазначено, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства і відповідають вимогам § 3 глави 49 Цивільного кодексу України. Зокрема, викладення предмету та умов поруки за вказаним Договором відповідає природі поруки тощо.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на ст.ст. 512, 516 Цивільного кодексу України, оскільки за висновками суду зазначені норми стосуються правовідносин щодо заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, натомість порука відповідно до визначення статті 546 Цивільного кодексу України є видом забезпечення виконання зобов'язання, а не правочином щодо заміни сторони в зобов'язанні.

Згідно статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок саме виконання обов'язку боржника поручителем. Однак укладення Договору поруки не є таким виконанням. З тексту Договору поруки вбачається, що на момент його укладення поручитель не виконує будь-яких обов'язків боржника за Кредитним договором, а лише зобов'язується їх виконати в майбутньому за умови невиконання їх самим боржником.

Крім того, частина 2 статті 516 Цивільного кодексу України прямо передбачає наслідки неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, які полягають не у недійсності відповідного правочину, а у тому, що новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як зазначено пунктом 4.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду № 1 від 24.11.2014 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

Суд звертає увагу, що наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини 2 ст. 556, пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, саме по собі укладення договору поруки не може бути розцінене судом в якості порушення умов п.п.14.4 п.14 Кредитного договору відповідачем 1, зважаючи на те, що перехід прав та обов'язків за Кредитним договором до поручителя відбувається в ході виконання вказаного договору поруки поручителем, та відповідні твердження позивача суперечать положенням ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України щодо можливості визнання правочину недійсним лише у випадку недодержання сторонами вимог законодавство в момент укладення останнього, а не на майбутнє, виходячи з обставин, що виникли під час його виконання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу приписів статей 203, 215, 553 Цивільного кодексу України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного між поручителем та кредитором боржника, а тому ПАТ "Перший український міжнародний банк" не вимагалось від позичальника відповідної письмової згоди на укладення договору поруки, та, відповідно, відповідачами не було здійснено повідомлення позивача про його укладення, оскільки такий порядок не передбачений законом.

Згідно п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору поруки недійсним.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору поруки № 299-П від 27.02.15 р., укладеного між відповідачами 1 та 2, з підстав, викладених в позові, отже вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 09 листопада 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон