КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. Справа№ 910/11958/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Дубовик Д.А.;

відповідача: Коженевський С.Р.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕПОС"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.06.2015р.

у справі №910/11958/15 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕПОС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Водоспад"

про розірвання договору та стягнення 9 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕПОС» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоспад» (далі - відповідач), в якому просило розірвати договір б/н від 13.02.2014р. про надання інформаційно-консультативних послуг, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача 9 000,00 грн. попередньої оплати за вказаним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перерахував на користь відповідача передоплату за інформаційно-консультаційні послуги на підставі рахунку-фактури СФ-0001012 від 29.01.2014р. у сумі 9 000,00 грн., але відповідач послуги не надав, грошові кошти на вимогу позивача не повернув.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- позивач не надав суду доказів, які б свідчили про ненадання (неналежне надання) послуг за спірним усним договором;

- позивач оплатив виставлений відповідачем рахунок без будь-яких зауважень щодо якості, своєчасності і повноти наданих відповідачем послуг;

- позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою про надання інформаційно-консультативних послуг. В своїх листах позивач лише вимагав повернення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. у справі №910/11958/15 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю „ЕПОС" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. у справі №910/11958/15 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- поза увагою суду залишилися листи позивача, адресовані відповідачу, в яких позивач вимагав від відповідача надання послуг або повернення грошових коштів;

- у випадку надання послуг первинним документом, який підтверджує факт надання цих послуг є відповідний Акт виконаних робіт. Однак відповідач не надав позивачу на підписання такий Акт;

- суд не дослідив, які саме послуги повинен був надати відповідач та яким чином вони надавалися (не витребував відповідного підтвердження від відповідача);

- оскільки відповідач не виконав своє зобов'язання після звернення позивача до нього з відповідною вимогою, це зобов'язання втратило інтерес для позивача і тому сплачені позивачем грошові кошти у сумі 9 000,00 грн. є безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2015р.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Тарасенко К.В. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2015р.

В судовому засіданні 21.09.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. у справі №910/11958/15 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 21.09.2015р. представник відповідача заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 21.09.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 09.11.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.11.2015р.

В судовому засіданні 09.11.2015р. представник позивача підтримав пояснення, надані в попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 09.11.2015р. представник відповідача також підтримав раніше надані пояснення, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 09.11.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

За твердженням позивача, між сторонами було досягнуто усної домовленості про надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг.

Відповідач виставив позивачу до сплати рахунок-фактуру №СФ-0001012 від 29.01.2014р. на суму 9 000,00 грн. за інформаційно-консультаційні послуги (том справи - 1, аркуш справи - 9).

Позивач оплатив вказаний рахунок відповідача, про що свідчить наявна в матеріалах справи банківська виписка за 13.02.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 10).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що перераховані ним грошові кошти були передоплатою відповідачу за інформаційно-консультаційні послуги. Однак відповідач послуг позивачу не надав.

Позивач звернувся до відповідача з листом вих.№69 від 24.04.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 19), в якому просив повернути грошові кошти в сумі 9 000,00 грн., посилаючись на те, що послуги, за які були сплачені ці кошти, надані не були.

Відповідач в листі вих.№18/01 від 30.04.2014р. відмовився від повернення коштів позивачу, зазначаючи про те, що відповідач надав позивачу інформаційно-консультаційні послуги в повному обсязі (том справи - 1, аркуш справи - 21).

Позивач звернувся до відповідача з вимогою вих.№82 від 04.06.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 20), в якій просив повернути 9 000,00 грн., сплачених відповідачу. Однак звернення позивача було залишене відповідачем без належного реагування, грошові кошти повернуті не були.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку повернути грошові кошти у сумі 9 000,00 грн., позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми, як передоплати, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки послуги за усним договором відповідачем надані не були. Окрім того, позивач просив суд розірвати договір б/н від 13.02.2014р. про надання інформаційно-консультативних послуг, укладений між сторонами.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача документально непідтвердженими та нормативно необґрунтованими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В ст. ст. 202, 205, 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В процесі судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості про надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг.

Як свідчать матеріали справи, відповідач виставив позивачу до сплати рахунок-фактуру №СФ-0001012 від 29.01.2014р. на суму 9 000,00 грн., який був оплачений позивачем у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що здійснивши на користь відповідача передоплату у сумі 9 000,00 грн., не отримав від відповідача інформаційно-консультаційних послуг.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за усним договором надання інформаційно-консультаційних послуг.

В рахунку-фактурі №СФ-0001012 від 29.01.2014р. відсутнє посилання в графі «призначення платежу» про те, що грошові кошти, які мають бути сплачені за цим рахунком, є саме передоплатою, а не оплатою вартості вже наданих послуг.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що після сплати позивачем виставленого відповідачем рахунку-фактури, він звертався до відповідача із зауваженнями (претензією, запереченнями) щодо якості, своєчасності та повноти наданих послуг. Позивач не надав суду пояснень щодо того, які конкретно інформаційно-консультаційні послуги повинен був надати відповідач та які саме з цих послуг не були надані.

Колегією суддів враховано посилання позивача на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015р. у справі №910/22354/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоспад» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епос» про стягнення 9 000,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 14-16). На думку позивача, у вказаній постанові суду апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не надавав інформаційно-консультаційні послуги.

Однак з наявних в матеріалах справи копій рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015р. у справі №910/22354/14 (том справи - 1, аркуші справи - 11-16) вбачається, що судами не було встановлено факт надання чи не надання послуг відповідачем за усним договором про надання інформаційно-консультаційні послуг, в судових рішеннях фактично вказано лише про ненадання позивачем доказів ненадання або неналежного надання послуг відповідачем. До того ж, предметом розгляду у справі №910/22354/14 було стягнення заборгованості за іншим договором, а саме усним договором купівлі-продажу.

Як уже зазначалось вище, позивач обґрунтовує свої вимоги про повернення 9 000,00 грн. положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведеної правової норми випливає, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім на виконання умов усного договору про надання інформаційно-консультаційні послуг як оплату за послуги, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція по застосуванню ст. 1212 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015р. у справі №3-11гс15, від 24.09.2014р. у справі №6-122цс14, від 02.09.2014р. у справі №3-64гс14 та від 17.06.2014р. у справі №3-30гс14).

Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів у сумі 9 000,00 грн., як безпідставно отриманих, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про розірвання договору про надання інформаційно-консультативних послуг, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з положеннями ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

При цьому колегією суддів враховано, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч.2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18.09.2013р. № 6-75цс13).

Зважаючи на обставини, про які зазначалося вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні підстави, які б зумовлювали розірвання договору про надання інформаційно-консультативних послуг, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки місцевого господарського суду надано не було.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. у справі №910/11958/15 та задоволення апеляційної скарги.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕПОС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. у справі №910/11958/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/11958/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков