РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015Справа №910/21087/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/21087/15

За позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

(ПАТ «ВіЕйБі Банк»);

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія МБК»;

про стягнення 6347,00 грн. та розірвання договору

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Хаян В.О., директор, протокол № 13 від 14.01.2014р.

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія МБК» про стягнення 6347,00 грн., а також про розірвання договору про прийом платежів № Б21 від 14.09.2012р.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачем здійснено авансовий платіж на користь відповідача в сумі 25 000,00 грн. на підставі договору № Б21 від 14.09.2012р. Враховуючи, що в банку розпочато процедуру ліквідації, а відповідачем було здійснено перерахування платежів на суму меншу, ніж перерахована позивачем, останній просить стягнути з відповідача 6347,00 грн., а також просить розірвати договір № Б21 від 14.09.2012р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2015р. порушено провадження у справі № 910/21087/15, розгляд справи призначений на 24.09.2015р.

14.09.2015р. через відділ діловодства суду від відповідача отримано відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2015р. розгляд справи відкладено на 06.10.2015р.

У судовому засіданні 06.10.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, подав клопотання про уточнення позовних вимог та клопотання про продовження строку вирішення спору.

Представник відповідача подав клопотання про долучення витребуваних судом доказів.

Ухвалою від 06.10.2015р. суд, на підставі ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу, продовжив строк розгляду спору та відклав розгляд справи на 29.10.2015р.

У судове засідання 29.10.2015р. представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2012 року між позивачем (за договором - Банк) та відповідачем (за договором - ФК) було укладено договір № Б21 про прийом платежів (надалі - договір), відповідно до п.2.1 якого позивач своїми силами і засобами надає послуги з приймання та перерахування відповідачу коштів у національній валюті, що надходять від платників з метою оплати послуг отримувачів, відповідач зобов'язується виплачувати позивачу винагороду за надані послуги в порядку і на умовах, передбачених цим договором.

Приймання безготівкових коштів від платників здійснюється позивачем шляхом обробки транзакцій, що ініційовані платниками на банківському обладнанні, із подальшим перерахуванням коштів відповідачу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

07.08.2014р. сторонами було укладено додатковий договір до договору, за умовами якого сторони дійшли згоди доповнити розділ 5 «права та обов'язки сторін» договору пунктами 5.1.8 та 5.1.9 в наступній редакції:

- 5.1.8 з метою забезпечення належного виконання позивачем зобов'язань щодо перерахування на поточний рахунок відповідача платежів платників за цим договором, позивач зобов'язується перерахувати відповідачу грошові кошти в сумі 25 000,00 грн., які будуть виступати авансовим платежем в рахунок майбутніх платежів платників, у випадку якщо позивач не виконає свої зобов'язання щодо перерахування платежів платників на поточний рахунок відповідача;

- 5.1.9 у разі припинення строку дії цього договору або його дострокового розірвання, відповідач зобов'язується протягом 10 банківських днів з дати припинення договору повернути на поточний рахунок позивача грошові кошти, перераховані позивачем у якості авансового платежу відповідно до п.5.1.8 у повному обсязі, за вирахуванням суми платежів, які були сплачені платниками та які не були перераховані банком на поточний рахунок відповідача у відповідності до умов цього договору. Суми сплачених платниками та не перерахованих позивачем платежів мають бути зафіксовані в акті звірки взаєморозрахунків, що складається між сторонами.

Так, позивачем було перераховано відповідачу авансовий платіж у сумі 25 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 293972 від 07.08.2014р.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014р. №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014р. прийнято рішення №123 про запровадження з 21.11.2014р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський акціонерний банк».

Тимчасова адміністрація в ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджена строком на три місяці з 21.11.2014р. по 20.02.2015р. включно. Відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», строк дії тимчасової адміністрації в даному банку може бути одноразово подовжена на строк до одного місяця.

29.12.2014р. позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 17/1-18148 від 29.12.2014р. про повернення авансового платежу в сумі 25 000,00 грн.

На виконання вказаного листа, відповідач повернув позивачу грошові кошти в сумі 18 653,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 688315 від 27.02.2015р.

Враховуючи, що відповідач повернув сплачений позивачем авансовий платіж лише частково, позивач просить суд стягнути з відповідача 6347,00 грн. заборгованості в судовому порядку.

Також, з огляду на викладене, позивач просить суд розірвати договір № Б21 від 14.09.2012р.

У поданому до суду відзиві на позову заяву відповідач зазначив про те, що, починаючи з 10.11.2014р., щодня надходили платіжні повідомлення позивача, які не покривались платежами, в зв'язку з чим зі здійсненого позивачем авансового платежу в сумі 25 000,00 грн., у відповідача залишились кошти в сумі 18 653,00 грн., які були повернуті позивачу. Тобто, на суму 6347,00 грн. відповідачем були здійснені взаєморозрахунки з отримувачами коштів. Відтак, зазначені кошти були спрямовані відповідачем в рахунок платежів платників. На підтвердження здійснених платежів відповідачем додано акт надання послуг № 334 від 28.11.2014р. на суму 29 495,82 грн. та звіт про прийняті платежів з 01.08.2014р. по 10.02.2015р.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, виконання відповідачем своїх обов'язків з спірним договором щодо здійснення платежів, та повернення позивачу невикористаного авансового платежу в сумі 18 653,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених відповідачем щодо відсутності заборгованості.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості відповідача перед позивачем.

Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, у суду відсутні правові підстави для визнання факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором № Б21 від 14.09.2012р. та, відповідно, стягнення на користь позивача 6347,00 грн. заборгованості.

Також, просить суд розірвати договір № Б21 від 14.09.2012р., обґрунтовуючи тим, що за умовами п.12.4.2 договору, договір не може бути розірваний за умови наявності непогашених взаємних зобов'язань, та, враховуючи наявність заборгованості у відповідача за спірним договором, позивач просить суд розірвати договір, одночасно з вирішенням питання щодо стягнення заборгованості по поверненню авансового платежу в сумі 6347,00 грн.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Цивільний кодекс України при регулюванні інституту розірвання договору містить норми, які стосуються різних питань, як то: підстави розірвання договору, порядок розірвання (за домовленістю сторін, одностороння відмова, за рішенням суду), наслідки розірвання договору тощо.

Господарський кодекс України в силу положень Преамбули, статей 1 та 4, є спеціальним законом порівняно з Цивільним кодексом України, а тому норми цього кодексу мають пріоритет перед аналогічними нормами Цивільного кодексу України. (аналогічна позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2006р. по справі №17/543).

Порядок розірвання договору визначений ст. 188 Господарського кодексу України. Відповідно до даної статті зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У той же час, Верховним Судом України з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) зазначалося, що недотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, в разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання договору (постанова ВСУ від 17.06.2008р. №8/32пд).

Відповідно до п. 12.4 договору встановлено, що кожна із сторін може ініціювати дострокове розірвання договору, письмово повідомивши про це іншу сторону.

Позивач надав до матеріалів справи лист від 20.01.2015р. за вих. № 17/1-564, в якому Банк попереджав відповідача про розірвання договору № Б21 від 14.09.2012р. з 10 лютого 2015 року, проте доказів направлення або вручення вказаного листа відповідачу суду не надав. Під час розгляду справи відповідач факт отримання вказаного листа не підтвердив.

Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено істотного порушення з боку відповідача умов договору, що може бути підставою для його розірвання.

Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що ніколи не заперечував щодо розірвання договору за згодою сторін і що фактично на день розгляду справи договірні відносини сторін є припиненими, оскільки банк не здійснює фінансову діяльність, у зв'язку з прийняттям постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014р. №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») до категорії неплатоспроможних».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звернення до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду.

Разом з тим, позивач не надав під час розгляду справи належних та допустимих доказів порушення відповідачем його прав чи охоронюваних законом інтересів, за захистом яких він звернувся з даним позовом до суду.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.11.2015р.

Суддя А.І. Привалов