ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015 року Справа № 904/5372/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача - 1: ОСОБА_1, довіреність №16/04-15 від 16.04.15, представник

від відповідача - 2: ОСОБА_2, наказ №1/01 від 26.02.08, директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2015р. у справі №904/5372/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9", м. Лубни, Полтавська область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Променергетика", м. Дніпропетровськ

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення", м.Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Променергетика" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05 вересня 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Променергетика" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення оспорюваного договору було відбулось із порушенням вимог ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання цього правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2015р. у справі №904/5372/15 (суддя Крижний О.М.) в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Вмотивовуючи рішення, господарський суд дійшов висновку, що вчинені відповідачем-1 та відповідачем-2 порушення щодо належного повідомлення позивача про укладення між первісним кредитором та новим кредитором договору про відступлення права вимоги не є підставою для визнання даного договору недійсним, оскільки не суперечить ст. 516 Цивільного кодексу України, норми якої у даному випадку не застосовуються. Стосовно додаткових пояснень позивача про те, що за умовами оспорюваного договору відступлення права вимоги були передані зобовязання за договорами поставки, які не укладались та не підписувались позивачем, суд відзначив, що такі пояснення не заслуговують на увагу, так як надаючи такі пояснення позивач по суті змінює підстави позову, а до того ж, якщо позивач вважає, що спірні поставки, на підставі невиконання яких відступається право вимоги, не укладалися та не підписувалися позивачем, то відповідно права позивача не порушені, що є самостійною підставою відмови у позові. Крім того, суд встановив, що наведені помилки у договорі відступлення права вимоги виправлені Змінами №1 до договору відступлення права вимоги від 07.09.2012р.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач (ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління №9") звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції в частині доводів та висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог не відповідає положенням ГПК України та прийняте внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права. Посилається на те, що згідно з пунктом 6.3. договору поставки №28-05 від 28.05.2012р. ні одна із сторін не може передати свої права/або обов'язки за даним договором третій стороні без попереднього письмового повідомлення іншої сторони, тому відповідач-1 та відповідач-2 порушили умови договору щодо належного повідомлення ТОВ "Лубенське ШБУ-9" про укладення між первісним та новим кредитором договору про відступлення права вимоги. Зазначає, що відсутність попереднього повідомлення іншої сторони про передання своїх прав чи обов'язків у зобов'язанні, якщо обов'язковість такого повідомлення передбачена договором, є підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги на підставі ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки він суперечить вимогам ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 (ТОВ "НВП "Променергетика") в поясненнях до апеляційної скарги загалом вважає, що по суті спору справу було вирішено у відповідності до вимог закону в частині, що стосувалась безпосередньо вимог позивача, які були викладені у його позовній заяві, якщо не брати до уваги суттєве порушення закону, яке допустив суд при вирішенні справи та полягає в тому, що позивачем до прийняття рішення по справі було подано заяву про відмову від позову, ця заява була прийнята судом, але у порушення вимог закону суд ніякого процесуального рішення по цій заяві не прийняв. Вважає, що якби суд діяв у відповідності до вимог закону він би виніс ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно припинив би провадження у цій справі.

Відповідач-2 (ТОВ "Промбудзабезпечення") у відзиві на апеляційну скаргу вказував, що аналіз пункту 6.3. договору поставки №28-05 від 28.05.2012р. та діючого законодавства свідчить про те, що сповіщення і згода це різні і зовсім не тотожні поняття. На думку відповідача-2, згода це одностороннє волевиявлення субєкта права, що свідчить про погодження (дозвіл) здійснити іншим субєктом права юридично значущі дії. Сповіщення не потребує волевиявлення і не створює наслідків, які б впливали на дії субєктів права. Вважає, що намір позивача штучно звузити право відповідача-2 на відступлення права вимоги це тільки продовження тактики направленої на те, щоб уникнути розрахунку за своїми зобовязаннями. Крім того, це є формальним приводом ще і з тих міркувань, що у повідомленні, яке було направлено апелянту був передбачений термін для сплати боргу новому кредитору. Вважає, що позивач міг у цей термін висунути свої заперечення проти передачі прав, але такі заперечення були відсутні. Вказує, що такі домовленості між відповідачами ніяк не вплинули на будь-які права і обовязки стосовно господарської діяльності позивача із іншими субєктами господарських відносин та і самим договором №28-05 від 28.05.2012р. будь-які наслідки не сповіщення не передбачені. Вважає, що у задоволення апеляційної скарги позивача треба відмовити, так як вимоги є необґрунтованими.

09.11.2015р. до Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3 про розгляд справи без участі представника у звязку з неможливістю прибути в судове засідання. При цьому представник позивача вказує на те, що в матеріалах справи міститься повний та вичерпний обсяг доказів та наведених сторонами аргументів щодо змісту спірних правовідносин, а в судовому засідання 12.10.2015р. представник позивача у повній мірі висловив позицію ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" у даній справі.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судовому засіданні 11.11.2015р. заперечували на задоволенні апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві та поясненях на апеляційну скаргу. Додатково представник відповідача-1 надав усні пояснення, в яких наголошував на тому, що дотримання умов пункту 6.3. договору поставки № 28-05 від 28.05.2012 року є необовязковим, оскільки не має сенсу заздалегідь повідомляти про уступку права вимоги за договором, який ще не укладений.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу щебеню №08/05-12 від 08.05.2012р., за умовами п.п.1.1., 2.1, 3.1. якого Продавець зобов'язався передати Покупцю у власність, а Покупець зобов'язався прийняти і оплатити на умовах даного договору щебінь із природного каменю (далі товар), найменування, асортимент та ціна якого визначаються відповідно до специфікацій та додатків до цього договору.

Згідно п. 7.1. Договору купівлі-продажу №08/05-12 від 08.05.2012р. даний Договір набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2012 р., а в фінансовій частині - до повного взаєморозрахунку сторін.

Також, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" (Покупець) укладено договір поставки №28-05 від 28.05.2012р., за умовами п.1.1. якого Продавець зобов'язався поставити та передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити Бітум дорожній в'язкий БНД 60/90 (походження АО "ПНХЗ" м. Павлодар, Республіка Казахстан СТ РК 1373-2005) (далі - товар), за цінами, у кількості та якості на умовах даного Договору, Додатків та Додаткових угод до нього.

Договір поставки №28-05 від 28.05.2012р. вступає в законну силу з дати підписання сторонами та діє по 31.12.2012р., а по фінансових зобов'язаннях - до закінчення взаєморозрахунків (п. 11.1. цього Договору).

В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Променергетика" (Новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р., відповідно до п.1.1. якого Первісний кредитор відступив, а Новий кредитор одержав право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" за договором №28-05 від 08 травня 2012 року, предметом якого була купівля-продаж бітуму дорожнього, і за договором №28-05-12 від 08 травня 2012 року, предметом якого була купівля-продаж щебеню, у яких ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" є Покупцем (Боржником), а ТОВ "Промбудзабезпечення" - Продавцем (Кредитором).

Як зазначено в п.1.1. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р., права відступаються в повному обсязі, а саме (включаючи, але не обмежуючись): - право вимагати оплати повної вартості поставленого, але не оплаченого Товару у відповідності і на підставі Договору № в сумі (на момент укладення цього договору відступлення права вимоги): 160942 грн.

За умовами п. 1.3. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р., із дати укладення цього Договору Первісний кредитор втрачає свої права по документах, вказаних в п. 1.1. цього Договору, повністю вибуває із договірних зобовязань, які повязують його і Боржника, а Новий кредитор набуває права вимоги і повязані з ним права по даних документах.

За умовами п.п. 2.1.-2.2. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р. в триденний строк з дня підписання даного Договору первісний кредитор зобовязаний передати новому кредитору по акту прийому-передачі документів всі документи, що у нього наявні, підтверджуючі права первісного кредитора. Разом з передачею документів первісний кредитор зобовязаний повідомити новому кредитору всі інші відомості, які мають значення для здійснення новим кредитором своїх прав за договором № 28-05 від 08.05.2012 р., предметом якого був купівля-продаж бітуму дорожнього та договору № 28-05-12 від 08.05.2012р., предметом якого був купівля-продаж щебеню. Акт приймання-передачі документів складається та підписується уповноваженими представниками сторін.

З моменту підписання акта приймання-передачі документів, вказаного в п. 2.2. даного Договору, зобовязання первісного кредитора вважаються виконаними (п. 2.3. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р.).

Пунктом 3.1.1. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р. також передбачено, що первісний кредитор зобовязується протягом 10-ти робочих днів з моменту переходу прав (вимоги) до нового кредитора письмово повідомити боржника за Договором - ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" про здійснений перехід прав (вимоги) та надати новому кредитору відповідні письмові докази.

Первісний кредитор гарантує, що між ним та боржником не існує угоди про заборону чи обмеження відступлення права (вимоги) третій особі, а також, що на момент відступлення даного права (вимоги) первісний кредитор не має відомостей про обставини, внаслідок яких боржник має право не задовольняти предявлені до нього права (вимоги) (п. 3.1.2. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р.).

Шляхом укладення Змін №1 до договору відступлення права вимоги №28-05УС від 07.09.2012р. ТОВ "Промбудзабезпечення" (Первісний кредитор) та ТОВ "НВП "Променергетика" (Новий кредитор) сторони виправили описки в п. 1.1. цього договору, зазначивши, зокрема, що насправді Первісний кредитор відступив, а Новий кредитор прийняв права вимоги до ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" належне ТОВ "Промбудзабезпечення" за договором №28-05 від 28 травня 2012 року, предметом якого є купівля-продаж бітуму дорожнього та договору №08-05-12 від 08 травня 2012 року. предметом якого є купівля-продаж щебеню.

Відповідач-1 (новий кредитор) надав до суду Акт приймання-передачі документів від 14.09.2012р. за Договором про відступлення права вимоги № 28-05УС від 05.09.2012р., який підписаний зі сторони Первісного кредитора (відповідач-2) та Нового кредитора (відповідач-1), відповідно скріплений печатками підприємств.

Також відповідач-1 надав до суду належним чином завірену копію листа вих. № 10/09-4 від 10.09.2012р., у якому первісний кредитор (відповідач-2) повідомляє боржника (позивача) про заміну кредитора на нового (відповідача-1). Цей лист разом із актом звірки взаєморозрахунків був направлений 10.09.2012р. на адресу позивача, що підтверджено відповідним описом вкладення до цінного листа з відбитком поштового штемпелю.

Таким чином, позивач був повідомлений про спірний договір про відступлення права вимоги вже після його укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Позивач вважає, що Договір про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012 року, має бути визнаний недійсним, як такий, що укладений із порушенням умов договору поставки №28-05 від 28.05.2012р. та чинного законодавства, оскільки згідно з пунктом 6.3. Договору передбачено, що ні одна із сторін не може передати свої права/або обов'язки за даним Договором третій стороні без попереднього письмового повідомлення другої сторони.

Зі своєї сторони позивач надав копію витягу з Журналу вхідної кореспонденції ТОВ "Лубенське ШБУ №9" за період з 22.08.2012р. по 19.09.2012р., у якому не міститься даних про надходження листів від ТОВ "Промбудзабезпечення".

Причиною спору є питання наявності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору про відступлення права вимоги недійсним.

Положення ст. 174 Господарського кодексу України визначають, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

При вирішені даного спору суд першої інстанції вірно керувався нормами Цивільного кодексу України, які регулюють заміну кредитора у зобов'язанні.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 2 статті 516 Цивільного кодексу України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З аналізу наведених норм ст.ст. 512, 514 і 516 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обовязків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України.

Такий правовий висновок висловлений також в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №9106098/14, яка переглядалась в порядку ст. 111-16 ГПК України - з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

В абзаці 4 пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11 (із змінами і доповненнями) господарським судам роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, вирішуючи спір про визнання оспорюваного договору про відступлення правав вимоги недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом і це знайшло підтвердження в матеріалах судової справи, позивач був повідомлений про факт існування спірного договору про відступлення права вимоги вже після його укладення між відповідачами, так як договір про відступлення права вимоги датований 05.09.2012 року, а повідомлення позивача про укладення даного договору датоване 10.09.2012 року.

Доказів попереднього письмового повідомлення відповідачем-2 позивача про наміри передати свої права та обовязки за договором купівлі-продажу щебеню №08/05-12 від 08.05.2012р. та за договором поставки бітуму №28-05 від 28.05.2012р. на користь відповідача-1 до матеріалів судової справи не надано і відповідачі проти цього факту не заперечують.

За таких обставин є вірним попередній висновок місцевого господарського суду, що відповідачем-2 були порушені умови договору щодо належного (попереднього письмового) повідомлення позивача про укладення між первісним та новим кредитором договору про відступлення права вимоги.

Разом із цим інший висновок місцевого господарського суду про те, що «оскільки умовами договору № 28-05 від 28.05.2012 року чітко передбачено саме попереднє письмове повідомлення другої сторони (позивача), а не повідомлення після чи взагалі, тому повідомлення позивача про укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення права вимоги вже після укладення останнього є неправомірним» колегія суддів вважає хибним, оскільки ані закон, ані умови укладеного сторонами договору про відступлення права вимоги не забороняють здійснення письмового повідомлення боржника про заміну кредитора у зобовязанні після вчинення такого правочину. Навпаки, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також виходив із того, що поняття «згода» та «попереднє письмове повідомлення» є різними за значенням, а отже, наведені норми статті 516 Цивільного кодексу України у даному випадку не застосовуються. При цьому суд першої інстанції зазначив, що з наведених положень закону вбачається, що вчинені відповідачем-1 та відповідачем-2 порушення щодо повідомлення позивача про укладення договору про відступлення права вимоги не є підставою для визнання даного договору недійсним.

Колегія суддів також вважає, що «згода» та «попереднє письмове повідомлення» є різними за значенням поняттями, проте не погоджується із головним висновком суду першої інстанції у даному спорі про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, виходячи з наступного.

У справі, що розглядається, встановлено, що укладаючи договір поставки № 28-05 від 28.05.2012 р. сторони цього договору у пункті 6.3. обумовили, що «ні одна із сторін не може передати свої права/або обов'язки за даним Договором третій стороні без попереднього письмового повідомлення другої сторони», тобто встановили заборону на передачу прав/або обовязків до тих пір, поки не буде виконано певну умову надане попереднє письмове повідомлення про це іншій стороні за договором.

Наявність означеної заборони й свідчить про відсутність згоди будь-якої із сторін за цим договором, зокрема боржника, на заміну іншої сторони у зобовязанні доки нею не буде отримана інформація (у формі попереднього письмового повідомлення) про такі наміри іншої сторони.

Таким чином, шляхом включення до умов договору поставки № 28-05 від 28.05.2012 р. пункту 6.3. у вказаній вище редакції, сторони реалізували своє, передбачене ст. 627 Цивільного кодексу України та закріплене у ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України, право врегулювати в договорі на свій розсуд порядок заміни кредитора у зобовязанні.

Отже, ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України має застосовуватися до спірних правовідносин на предмет оцінки правомірності дій сторін договору поставки № 28-05 від 28.05.2012 року під час відступлення своїх прав та зобовязань іншій особі.

Натомість відповідач-2 (первісний кредитор) означену заборону на відступлення права вимоги порушив.

Щодо оцінки дій відповідача-1 (нового кредитора), то як вбачається із матеріалів справи, при укладенні оспорюваного договору про відступлення права вимоги, відповідач-2 зі своєї сторони мав можливість ознайомитись із умовами договору поставки № 28-05 від 28.05.2012р., які містили викладені в п. 6.3. цього договору застереження щодо порядку передачі сторонами цього договору своїх прав та обовязків іншій особі, але зі своєї сторони будь-яких вимог до відповідача-2 щодо дотримання цих умов договору не висунув та від укладення оспорюваного договору з метою запобігання порушенню умов п. 6.3. договору поставки № 28-05 від 28.05.2012р. не утримався.

Посилання представника відповідача-1 на те, що повідомлення про заміну кредитора у зобовязанні може бути здійснено виключно після вчинення відповідного правочину із певною особою новим кредитором, а тому дотримання умов пункту 6.3. договору поставки № 28-05 від 28.05.2012 року є необовязковим, відхиляється колегією суддів, так як це твердження ґрунтується на субєктивному власному тлумаченні цих умов договору на свою користь. Щодо обєктивних перешкод, які б завадили відповідачу-2 надіслати позивачу попереднє письмове повідомлення про його наміри здійснити передачу своїх прав та обовязків за договором новому кредитору, зокрема відповідачу-1, то таких доказів суду не надано.

Тому укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 оспорюваного договору про відступлення права вимоги всупереч означеної заборони, яке було вчинено без згоди позивача, слід визнати вчиненням правочину, який суперечить положенням частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України. Правовим наслідком такого порушення умов договору поставки та чинного законодавства є визнання на вимогу боржника (позивача у даній справі) договору про відступлення права вимоги недійсним з підстав, встановлених частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, визнання недійсними окремих частин договору можливо лише в тому випадку, коли можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто ця частина не повинна бути істотною умовою договору.

Позивач просить визнати недійсним оспорюваний договір про відступлення права вимоги в цілому.

Як вбачається із п. 1.1. Договору про відступлення права вимоги №28-05УС від 05.09.2012р., за умовами цього договору Новому кредитору передано право вимоги оплати повної вартості поставленого, але не оплаченого товару в сумі 160942,00 грн. без зазначення, яка частина цих грошових зобовязань виникла за договором купівлі-продажу щебеня, а яка за договором на поставку бітуму.

За таких обставин не можна припустити, що оспорюваний договір міг бути вчинений лише відносно зобовязань позивача, що виникають із договору купівлі-продажу щебеню №08/05-12 від 08.05.2012р., умови якого не містять заборони або будь-яких інших застережень щодо порядку заміни кредитора у цих зобовязаннях.

Тому оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому з моменту його вчинення (частина 1 статті 236 Цивільного кодексу України).

Відтак в матеріалах справи найшли своє підтвердження обставини, на які позивач вказував як на передбачену цивільним законом підставу для визнання оспорюваного договору недійсним. Тому позовні вимоги позивача у даній справі підлягали задоволенню.

Щодо доводів відповідача-1 про наявність підстав для припинення провадження у даній справі у звязку із надходженням від позивача заяви про відмову від позову, яка не була розглянута судом, то вони відхиляються колегією суддів, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні 20.08.2015р. представником ОСОБА_3 було подано суду заяву про відмову від позову (в порядку ст.ст. 22, 78, 80 Господарського процесуального кодексу України), в якій він просив прийняти цю заяву та припинити провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 78 Господарського процесуального кодексу України, до прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі (частина 4 статті 78 Господарського процесуального кодексу України).

В протоколі судового засідання від 20.08.2015р. судом першої інстанції зафіксовано про таке: "У судовому засіданні представник позивача подав письмову заяву про відмову від позову. Відповідач-1 стосовно поданої позивачем заяви про відмову від позову не заперечує. В засіданні обговорені питання, які виникли під час розгляду справи. Судом позивачу розяснені наслідки відмови від позову. Позивач просив надати час для уточнення своєї позиції з довірителем. У звязку з необхідністю надання додаткових доказів по справі, в засіданні розгляд справи відкладений до 03.09.2015р о 14:10 год.".

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2015р. розгляд справи відкладався в судовому засіданні на 03.09.2015р. о 14:10 год.

03.09.2015р. до матеріалів судової справи надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3 (а.с.101) про відкликання заяви про відмову від позову від 20.08.2015р. та про продовження провадження по справі №904/5372/15.

У протоколі судового засідання від 03.09.2015р. зафіксовано, що до початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву про відкликання заяви про відмову від позову; у засіданні обговоренні питання, які виникли під час розгляду справи; після заслуховування пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши наявні у справі матеріали, суд вийшов до нарадчої кімнати, після повернення з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Відтак наявними у справі доказами підтверджено, що дійсно позивачем подавалась суду першої інстанції заява про відмову від позову від 20.08.2015р., але стосовно цієї заяви судом не було прийнято будь-яке процесуальне рішення, оскільки після розяснення судом наслідків подання такої заяви, позивач просив перенести розгляд його заяви, а в подальшому відкликав свою заяву, про що подав суду відповідну заяву 03.09.2015р. На думку колегії суддів означені дії суду першої інстанції не можуть вважатися порушеннями принципу рівності сторін перед законом і судом (ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України), як про це наголошував у своїх поясненнях на апеляційну скаргу відповідач-1.

Щодо посилання позивача в його додаткових поясненнях суду першої інстанції на те, що між позивачем та відповідачем-2 не укладались та не підписувались договори поставки та купівлі-продажу, реквізити яких вказані в спірному договорі, а подальші внесення змін до договору шляхом укладення Змін № 1 до договору про відступлення права вимоги № 28-05УС від 07.09.2012р. на виправлення цих помилок, на думку позивача, є сумнівними через їх невідповідність решті доказам у справі, зокрема акту приймання передачі документів за цим договором від 14.09.2012р., то як вірно відзначив місцевий господарський суд, з чим погоджується й колегія суддів суду апеляційної інстанції, встановлення таких фактів не є необхідним під час розгляду спору у даній справі, оскільки виходить за межі тих підстав, за яких позивач просить визнати оспорюваний договір недійсним.

За приписами ст. ст. 45, 47, 43 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі (пункт 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. № 6).

Натомість, як зазначено вище, висновки, викладені у оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду з даного спору, не відповідають обставинам справи та зроблені при неправильному застосуванні норм матеріального права, що є підставою для скасування такого рішення, згідно пунктів 3 та 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду, керуючись повноваженнями наданими пунктом 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржене рішення має бути скасоване повністю із прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення права вимоги - слід задовольнити.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені позивачем у сумі 1218,00 грн. судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру та у сумі 1339,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, згідно ст. 49 та п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів у рівних частинах та підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 2 ч.1 ст. 103, п.п. 3 та 4 ч.1 ст. 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління-9" - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2015р. у справі №904/5372/15 - скасувати.

Прийняти нове рішення:

"Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" задовольнити.

Визнати недійсним з моменту його вчинення договір про відступлення права вимоги №28-05УС від 05 вересня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Променергетика" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення".

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Променергетика" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" суму 1278 грн. 90 коп. судових витрат.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю "Промбудзабезпечення" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" суму 1278 грн. 90 коп. судових витрат.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя І. М. Подобєд

Суддя Н. Л. Величко

Суддя О .Г. Іванов