ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2015 року Справа № 904/5944/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Лисенко О.М.

При секретарі: Ковзикові В.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: Горун Н.М., представник, договір про надання правової допомоги №б/н від 24.06.2015 року;

від відповідача: Стрельченко Я.С., представник, довіреність №8166-К-Н-О від 16.10.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРОШИЕ ДВЕРИ»

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року у справі № 904/5944/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРОШИЕ ДВЕРИ», м. Берислав

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Дніпропетровськ

про стягнення 283 101,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорошие Двери" звернувся до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (надалі - ПАТ КБ "ПриватБанк", відповідач) про стягнення 283101,94 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2014р. в задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати спеціальні норми Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", яким, зокрема, відповідальність за наслідки окупації покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права (частина 3 ст. 5 зазначеного Закону), у зв'язку з чим позов подано не до того відповідача.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.01.2015р. у справі № 904/5944/14 рішення суду першої інстанції було скасовано та прийняте нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що захист порушеного права клієнта (у зв'язку з неналежним виконанням операцій за рахунком клієнта) здійснюється відповідно до правил, передбачених ст. ст. 623, 624 Цивільного кодексу України, зокрема, відшкодування завданих збитків, а не стягнення боргу як заявлено позивачем.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015р. попередні судові рішення були скасовані, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

При цьому, скасовуючи судові рішення, Вищий господарський суд України виходив з того, що правовідносини сторін склалися на підставі договору банківського рахунка, а тому Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Оскільки суди не визначились з характером спірних правовідносин та відповідною нормою матеріального права, яка їх регулює, та про можливість захисту порушеного права позивача у обраний ним спосіб з урахуванням зміни порядку обліку рахунків відкритих у відокремлених підрозділах АР Крим без належного повідомлення про це клієнта, Вищий господарський суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року (суддя Новікова Р.Г.) у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРОШИЕ ДВЕРИ» - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ХОРОШИЕ ДВЕРИ» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своєї скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Так, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що до подання позову позивач не звертався до відповідача із належно оформленими платіжними дорученнями на перерахування грошових коштів, оскільки подача платіжного доручення до неіснуючого регіонального підрозділу банку законодавством не передбачена, а поза увагою суду залишились неодноразові письмові звернення позивача до відповідача із вимогою перерахувати грошові кошти.

Ці обставини, на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду та задоволення позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 3 вересня 2015 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 12 жовтня 2015 року.

У судовому засідання 12.10.2015 року оголошено перерву до 09.11.2015 року..

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.10.2015 року продовжено розгляд спору на 15 днів до 18.11.2015 року.

Розпорядженням в.о. голови суду Паруснікова Ю.Б. від 09.11.2015 року, у зв'язку з відпусткою судді Чус О.В. - члена постійно діючої колегії суддів, справа передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Березкіна О.В. (доповідач), судді: Дармін М.О., Лисенко О.М..

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2011 року на підставі заяви ТОВ "Хорошие двери" про відкриття поточних рахунків №7576 та №0650, (оформлені із додержанням вимог чинного законодавства), згідно із якими позивач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", які разом складають договори банківського обслуговування, в ПАТ КБ "ПриватБанк" був відкритий поточний рахунок №7576 (валюта - гривня), 25.01.2011року - поточний рахунок №0650 (валюта - долар США), що підтверджується довідкою ПАТ КБ "ПриватБанк" №08.7.0.0.0/01 від 26.01.2011року.

Згідно заяви позивача, адресованої відповідачеві, починаючи з 15.03.2014р. відповідач спочатку тимчасово, а потім зовсім припинив роботу своїх відділень на території Криму з причини дефіциту готівкових коштів і правової невирішеності роботи банків на півострові, про що повідомив своїх клієнтів на офіційному сайті банку та з 18.03.2014р. ним були припинені операції по банківських рахунках клієнтів в цьому регіоні, заблоковані рахунки, скасовано можливість проведення безготівкових платежів.

Станом на 20.05.2014р. залишок грошових коштів на рахунку №7576 склав 203064грн.57коп., що підтверджується довідкою ПАТ КБ "ПриватБанк" №08.7.0.0.0/10 від 23.06.2014р.; на рахунку №0650 - 5000 доларів США, що підтверджується довідкою №08.7.0.0.0/12 від 23.06.2014р.

Позивач змінив місцезнаходження юридичної особи з м. Севастополя до м. Берислав Херсонської області, у зв'язку з чим внесені відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (витяг з зазначеного реєстру від 06.05.2014р. серії АГ №975460) та звернувся із запитом №31 від 04.06.2014р. до Національного банку України, в якому просив надати оцінку законності дій відповідача стосовно заблокування рахунків позивача і привласнення його грошових коштів.

В листі-відповіді Національного банку України №25-112/ 34160 від 01.07.2014р. було вказано, що листом від 24.06.2014р. №25-111/32973 він звернувся до відповідача із вказівкою стосовно вжиття дієвих заходів щодо розблокування коштів на рахунках та належного обслуговування клієнтів, які були зареєстровані на території АР Крим і здійснили державну реєстрацію змін місцезнаходження в інших регіонах України.

Звертаючись із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми боргу за договорами банківського рахунку в сумі 262181грн.30коп., суми 3% річних в розмірі 2305грн.76коп., інфляційної складової в розмірі 18614грн.88коп., позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю посилався на заблокування відповідачем поточних рахунків позивача, які були відкриті в Севастопольській філії ПАТ КБ "Приватбанк", внаслідок чого останній втратив доступ до належних йому грошових коштів, які знаходилися на поточних рахунках: №7576 - в розмірі 203064грн.57коп.; №0650 - в розмірі 5000доларів США; довідки №08.7.0.0.0/10 від 23.06.2014р. та №08.7.0.0.0/12 від 23.06.2014р. про залишки коштів на рахунках; лист №26 від 06.05.2014р. про зміну юридичної адреси та прохання розблокувати доступ до рахунків; листи-запити №29 від 26.05.2014р., №30 від 29.05.2014р., №31 від 04.06.20134р.; листи-відповіді №20.1.0.0.0/7-20140528/3483 від 02.06.2014р., №20.1.0.0.0/7-20140528/3483 від 03.06.2014р., №25-112/34160 від 01.07.2014р.; статті Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що Позивач, станом на дату звернення з позовом до суду, не надав до матеріалів справи доказів звернення до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" із оформленими платіжними документами про перерахування вказаних у позові сум на інші банківські рахунки, невиконання яких могло б свідчити про порушення умов укладених між сторонами договорів банківських рахунків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1071 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок списання коштів з рахунку клієнта, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За приписами статті 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001р. (із змінами та доповненнями), ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Згідно пункту 1.35 статті 1 вищезгаданого закону розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача.

При цьому, згідно пункту 1.30 статті 1 та статті 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001р. (із змінами та доповненнями) одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Відповідно до статті 22.9 Закону України Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001р. (із змінами та доповненнями) банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту.

Право розпорядження коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому в банку, надане лише власникові рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до відповідача з листом за вих.№29 від 26.05.2014р., в якому просив розблокувати його рахунки і надати доступ до грошових коштів або повернути грошові кошти на рахунки, відкриті ним у м. Берислав.

В листі № 30 від 29.05.2014р. позивач просив відповідача надати пояснення щодо підстави списання грошових коштів з його рахунків. У відповідь на цей запит позивач отримав від відповідача лист від 03.06.2014р. за №20.1.0.0.0/7-20140529/1728, в якому по суті відсутня відповідь на поставлене запитання.

Оскільки листи не є розрахунковими документами, які дають підстави для перерахування грошових коштів у відповідності до вимог вищезазначених правових норм, а Позивач, станом на дату звернення з позовом до суду, не надав до матеріалів справи доказів звернення до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" із оформленими платіжними документами про перерахування вказаних у позові сум на інші банківські рахунки, невиконання яких могло б свідчити про порушення умов укладених між сторонами договорів банківських рахунків, тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, є правильними.

Посилання позивача на наявність у матеріалах справи доказів направлення відповідачу платіжних доручень про перерахування грошових коштів не є підставою для задоволення позову, оскільки означені платіжні доручення були направлені вже після звернення до суду із позовом - 11 вересня 2014 року, в той час як вимоги були заявлені 11 серпня 2014 року, і до звернення із позовом права позивача не були порушені.

З огляду на зазначене та виходячи з встановлених судом першої інстанції обставин справи і вимог вказаних норм, господарський суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно з'ясував всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 103 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 101,103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРОШИЕ ДВЕРИ» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року у справі № 904/5944/14 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 12.11.2015 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.М. Лисенко