ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" листопада 2015 р. Справа № 916/3426/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України(01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, );

до відповідача: Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ (65003, м. Одеса, вул. Церковна, 29, );

про стягнення 9 862 389 грн. 38 коп.

Господарський суд Одеської області у складі:

Судді Ровинського О.Ю.

при секретарі судового засідання Чітаковій В.О.

за участю представників сторін:

Від Позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності за №14-125 від 13.05.2014 р;

Від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю №13/24-1 від 05.01.2015р.

Суть спору: Позивач, Публічне акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України, (далі - ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ (далі - ПАТ „Одеська ТЕЦ) про стягнення 9 862 389,38 грн. з яких 5 527 121,91 грн. основного боргу, 1 334 260,13 грн. пені, 68 811,84 грн. три відсотки річних, 2 932 195,49 грн. втрат від інфляції. В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем умов укладеного між ними договору купівлі-продажу природного газу №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. в частині оплати останнім отриманого протягом січня-квітня 2015 року природного газу.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.08.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 02.09.2015р.

23.09.2015 р. Представником відповідача до господарського суду Одеської області надано відзив на позовну заяву ( вх. № 23636/15), в якому останній визнає позовні вимоги частково просить відмовити позивачу в стягненні з ПАТ „Одеська ТЕЦ пені в розмірі 1 334 260,31 грн. У відзиві відповідач посилається на положення ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, лист ВГСУ від 22.01.2013р. № 01-06/85/2013, постанови ВГСУ від 10.12.2013р. по справі № 10/Б-711, від 30.01.2013р. по справі № 5/34-09, від 17.04.2013р. по справі № 29/5005/16170/2011, 30.10.2013р. по справі № 28/5005/3240/2012, постанови Верховного суду України від 18.12.2012р. по справі № 3-67гс12, від 12.03.2013р. по справі № 29/5005/16170/2011 з врахуванням чого зазначає, що Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в старій редакції від 01.01.2000 р., що діяла до 19.01.2013 р.) встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не повязаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобовязань не нараховуються в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Відповідачем вказано, що пеня і штрафи не нараховуються на поточну кредиторську заборгованість, тому позовні вимоги щодо стягнення пені є неправомірними та не підлягають задоволенню. Із вимогою щодо стягнення інфляційних втрат відповідач не погоджується та зазначає, що відповідно до контррозрахунку інфляційні витрати складають 2 760 773, 51 грн. При цьому, відповідач погоджується із наявністю у нього основного боргу, а також із нарахуванням на наявну заборгованість трьох процентів річних.

05.10.2015р. відповідачем до господарського суду Одеської області надано додаткові пояснення по справі, відповідно до яких відповідач просить відмовити позивачу в стягненні з ПАТ „Одеська ТЕЦ пені в розмірі 1 334 260, 31 грн. В поясненнях зазначено, що загальна сума інфляційних нарахувань за актом № 12 від 31.03.2015р. склала 1 131 506,66 грн (1 027 888, 82 грн. (інфляційні нарахування за квітень) + 96 202,27 грн. (інфляційні нарахування за травень) + 7 415,57 грн. (інфляційні нарахування за червень)), а не 1 158 707,04 грн., як вказано позивачем. Загальна сума інфляційних втрат складає 2 630423 грн., а не 2 932 195,49 грн.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд встановив наступне:

27.11.2014 р. між ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (продавець) та ПАТ „Одеська ТЕЦ (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №4001/15-ТЕ-23 (далі-договір), згідно умов якого Продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією „Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору газ що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом прийому-передачі газу. Обсяг використання газу Покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.

Відповідно до п. 3.4. договору акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У п.5.2. договору купівлі-продажу природного газу №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014 р. сторони погодили, що вартість 1000 куб. м. природного газу становить 1 091,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 218, 20 грн., всього з ПДВ 1 309,20 грн.

Відповідно п.6.1. договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

У п. 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем п. 6.1 цього договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

П. 11. договору передбачено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Крім того, сторонами до договору купівлі-продажу природного газу №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. було укладено додаткову угоду №1 від 27.03.2015 р., якими вносились зміни до п. 5.2. ст. 5 „Ціна газу; решта умов договору залишена незмінною і обовязковою для виконання.

На виконання умов договору №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. купівлі-продажу природного газу Позивач протягом січня-квітня 2015 р. поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 29 601 565,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу №4 від 31.01.2015р. на суму 9 949 418,57 грн., №8 від 28.02.2015р. на суму 7 572 987,54 грн., №13 від 31.03.2015р. на суму 7 342 063,00 грн., №17 від 30.04.2015р. на суму 4 737 096,39 грн. , підписаними і скріпленими печатками обох сторін.

У судових засіданнях представники сторін підтвердили, що з боку відповідача мала місце часткова оплата поставленого йому природного газу на суму 24 074 443,59 грн.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

У звязку з викладеним, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 5 527 121,91 грн. за отриманий природний газ по договору №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 68 811,84 грн. три відсотки річних за період з 15.02.2015р. по 15.05.2015р., 2 932 195,49 грн. втрат від інфляції.

Причиною виникнення спору та відповідно предметом позову стала вимога щодо стягнення з відповідача суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних сум за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за договором № №4001/15-ТЕ-23 купівлі-продажу природного газу від 27.11.2014р. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а саме укладення сторонами договору №4001/15-ТЕ-23купівлі-продажу природного газу від 27.11.2014р., виконання позивачем обовязку щодо виконання умов договору поставки протягом січня-квітня 2015р. природного газу та неналежне виконання відповідачем обовязку, встановленого цим договором по сплаті отриманого природного газу.

Виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, суд кваліфікує відносини сторін як правовідносини купівлі-продажу, які регулюються Господарським та Цивільним кодексами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Аналогічна норма міститься і в Господарському кодексі України (далі ГК України). Так, відповідно ст. 193 ГК України вказує на те, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до п.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Докази, надані позивачем на підтвердження викладених у позові обставин свідчать про те, що вказані обставини мали місце, та підтверджуються у повному обсязі в частині наявності боргу в сумі 8 528 129,24 грн., з яких 5 527 121,91 грн. - основний борг, 68 811,84 грн. - три відсотки річних, 2 932 195,49 грн. - інфляційні втрати.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, зроблений позивачем, суд встановив, що його зроблено вірно, у звязку з чим позовна вимога в частині стягнення з відповідача 68 811,84 грн. три відсотки річних за період з 15.02.2015р. по 13.07.2015р. підлягає судом задоволенню.

Розглянувши позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних в розмірі 68 811,84 грн., інфляційних втрат в розмірі 2 932 195,49 грн. розрахованих за період з 15.02.2015р. по 13.07.2015р., суд встановив її обґрунтованість та правомірність.

Крім того, як зазначено в наданому до господарського суду Одеської області 23.09.2015 р. відзиві (вх. № 23636/15) відповідача на позовну заяву щодо розрахунку 3 % річних, відповідач погоджується у повному обсязі.

При цьому, відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом протягом дії мораторію не нараховується не неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Таким чином, відповідач повинен сплачувати індекс інфляції та три проценти річних за весь час прострочення виконання грошового зобовязання згідно договору №4001/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р.

Правова позиція стосовно того, що під час дії мораторію не нараховується пеня, а сума боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, як плати за користування коштами, підлягає стягненню, викладена у постанові Верховного суду України від 17.01.2006р. по справі № 11/690, 12.03.2013р. по справі № 29/5005/16170/2011, від 01.10.2013р. по справі №28/5005/3240/2012, Вищий господарський суд України у постановах від 18.06.2015р. по справі № 916/4520/14.

Згідно п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті „Бізнес від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах „Законодавство і „Ліга.

П. 4.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, інфляційних втрат, наданий позивачем до матеріалів справи, суд встановив, що він зроблений позивачем вірно згідно до економічних формул, правила застосування яких, зокрема, визначені листом ВСУ №62-97 від 03.04.1997р. „Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права, Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14, тобто, розрахований від суми боргу на початок (перші числа) місяця, з врахуванням здійснення на початку місця значних проплат. у звязку з чим судом підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 68 811,84 грн. трьох відсотків річних та 2 932 195,49 грн. індексу інфляції.

Одночасно, заперечення відповідача стосовно невірного нарахування суми втрат від інфляції судом до уваги не приймаються, оскільки при розрахунку, вчиненому відповідачем, ним застосовано суми заборгованості, що існувала в середині розрахункового місяця, що не відповідає правилам розрахунку витрат від інфляційних процесів.

Розглянувши позовну вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1 334 260,13грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ухвали Арбітражного суду Одеської області від 15.06.2001р. відносно ДП „Одеська ТЕЦ (правонаступник ПАТ „Одеська ТЕЦ) було порушено справу про банкрутство №17-2-18/01-5010, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. За даними АП „ДСС та Єдиного державного реєстру судових рішень, до теперішнього часу зазначена справа знаходиться у провадженні господарського суду Одеської області, про що також свідчить постанова Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2015р. та ухвала Вищого господарського суду України від 17.08.2015р.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції від 22.12.2011р. № 4212-VI) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що провадження у справі № 17-2-18/01-5010 про банкрутство ПАТ „Одеська ТЕЦ порушено до набрання чинності Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 22.12.2011р. № 4212-VI, господарським судом застосовуються положення Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14.05.1992р. № 2343-XII.

Мораторій відповідно до положень ст. 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Так, відповідно до ч.3 ст.12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (зі змінами станом до 15.06.2001р.) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Таким чином, вказана норма встановлювала загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключалась можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи із змісту Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний суд України у постановах від 17.01.2006р. по справі № 11/690, 12.03.2013р. по справі № 29/5005/16170/2011, від 01.10.2013р. по справі №28/5005/3240/2012, Вищий господарський суд України у постановах від 18.06.2015р. по справі № 916/4520/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що позивачем було нараховано пеню в розмірі 1 334 260,13грн. в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, тоді як виходячи зі змісту Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом пеня за невиконання чи неналежне виконання не нараховується, суд відмовляє позивачу в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 1 334 260,13грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, всебічно зясувавши обставини, на які сторона посилається, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, у звязку з чим з ПАТ „Одеська ТЕЦ на користь ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України підлягає стягненню основний борг у розмірі 5 527 121( пять мільйонів пятсот двадцять сім тисяч сто двадцять одна) грн. 91 коп., три відсотки річних у розмірі 68 811 (шістдесят вісім тисяч вісімсот одинадцять) грн. 84 коп., індекс інфляції в розмірі 2 932 195 (два мільйони девятсот тридцять дві тисячі сто девяносто пять) грн. 49 коп., а в решті позовних вимог суд відмовляє.

Відшкодування витрат позивача на сплату судового збору покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ (65003, м. Одеса, вул. Церковна,29, код 05471158) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, код 20077720) 5 527 121 (пять мільйонів пятсот двадцять сім тисяч сто двадцять одну) грн. 91коп. основного боргу, 68 811 ( шістдесят вісім тисяч вісімсот одинадцять) грн. 84 коп. три відсотки річних, 2 932 195 (два мільйони девятсот тридцять дві тисячі сто девяносто пять ) грн. 49 коп. індекс інфляції, витрати по сплаті судового збору в розмірі 63 193 (шістдесят три тисячі сто девяносто три) грн. 18 коп.

3. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 09 листопада 2015 р.

Суддя О.Ю. Ровинський