ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015р. Справа № 914/2368/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю командитно-акційного товариства ТБ ОСОБА_1 (TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.), м. Двікози, Республіка Польща

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар, м. Городок, Львівська область

до відповідача - 2: AGROEXIM D.o.o.(Фірма Агроексім), м. Бєлград, Республіка Сербія

про визнання недійсним договору № 18/02-14 від 18.02.2014р.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача 1: н/з

Від відповідача - 2: ОСОБА_2

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю командитно-акційним товариством ТБ ОСОБА_1 (TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.), м. Двікози, Республіка Польща до Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар, м. Городок, Львівська область, AGROEXIM D.o.o.(Фірма Агроексім), м. Бєлград, Республіка Сербія про визнання недійсним договору № 18/02-14 від 18.02.2014р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 20.07.2015р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 04.08.2015р.

Для всебічного, повного та обєктивного вирішення спору 04.08.2015р. та 11.08.2015р. розгляд справи відкладався з підстав, наведених у відповідних ухвалах. Ухвалою суду від 27.08.2015р. суд продовжив строк вирішення спору до 06.10.2015р. та відклав розгляд справи на 29.09.2015р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів та відкладено розгляд справи на 20.10.2015р. Розгляд справи відкладався 20.10.2015р. з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

23.10.2015р. на електронну адресу господарського суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про проведення судового засідання призначеного на 04.11.2015р. - 10:00 год. в режимі відеоконференції в господарському суді Одеської області. Ухвалою господарського суду від 26.10.2015р. клопотання представника відповідача-2 (фірми «Агроексім») про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

У звязку з перебуванням у відпустці судді Щигельської О.І., внаслідок повторного автоматизованого розподілу 03.11.2015р., виведено зі складу колегії суддю Щигельську О.І. та введено в колегію суддю Кітаєву С.Б., що підтверджується протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 03.11.2015р.

В судове засідання 04.11.2015р. представник позивача не зявився, причин неявки суду не повідомив. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що всупереч вимогам чинного законодавства та статуту ТзОВ «Яблуневий Дар» між відповідачем 1 в особі виконавчого директора ОСОБА_3 та відповідачем 2 укладено договір №18/02-14 від 18.02.2014р. без надання відповідної згоди загальних зборів учасників товариства та наглядової ради, що суперечить п.14.7. статуту ТзОВ «Яблуневий Дар». Вважає, підписання контракту відбулось без належних на це повноважень зі сторони виконавчого директора, оспорюваний договір укладено без отримання згоди загальних зборів учасників товариства чи наглядової ради, що позбавляє позивача як учасника товариства права брати участь в управлінні справами товариства. Крім того, посилається на те, що укладення оспорюваного контракту може вплинути на майнові інтереси позивача, оскільки позивач позбавляється можливості брати участь у розподілі прибутку ТзОВ «Яблуневий дар». З огляду на зазначене, просить визнати недійсним контракт №18/02-14 від 18.02.2014р. у звязку з перевищенням повноважень виконавчим директором ТзОВ «Яблуневий дар» на підставі ч.2 ст.203 ЦК України, а саме, укладення правочину особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Відповідач-1 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, однак 03.11.2015р. подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

Щодо поданого клопотання про відкладення розгляду справи, суд зазначає.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Згідно приписів п.3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК).

Відтак, враховуючи обмеження процесуальних строків розгляду справи, встановлених нормами ст.69 ГПК України, та наявність в матеріалах справи достатньо доказів для зясування спору по суті, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнав повністю. Зазначив, що загальних зборів учасників ТзОВ «Яблуневий дар» на яких би приймались рішення про надання згоди виконавчому директору ТзОВ «Яблуневий дар» на укладення договору №18/02-14 від 18.02.2014р. у товаристві не проводилось, наглядова рада не створювалась. Вимоги позивача вважає підставними та обґрунтованими, позов просить задоволити.

Представник відповідача 2 в судове засідання зявився, проти позову заперечив повністю. Ствердив, що відповідач-2 за будь-яких обставин не міг знати про обмеження права підпису договорів директором відповідача-1, встановлені Статутом, оскільки відповідач-1 та відповідач-2 перебували у договірних господарських правовідносинах, повязаних з поставкою саджанців плодових дерев починаючи з 2012р. Зазначив, що зазначені позивачем обмеження щодо представництва від імені юридичної особи керівника відповідача-1 ОСОБА_4 не відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців сформованим станом на 18.02.2014р., тобто дату укладення спірного контракту. Також зазначив, що позивач своїми подальшими діями, зокрема, шляхом прийняття товару за контрактом, його використання в господарській діяльності, сплати митних платежів під час переміщення товару через митний кордон, схвалив його укладення. Ствердив, що правочин, вчинений директором товариства навіть з перевищенням повноважень не є недійсним, якщо не довести того факту, що третя особа (контрагент) знала чи за всіма обставинами не могла не знати про обмеження повноважень директора. Відповідач-2 за будь-яких обставин не міг знати про обмеження права підпису договорів директором відповідача-1. Також зазначив про обізнаність та наступне схвалення укладеного спірного контракту не тільки директора відповідача-1 ОСОБА_4, а й інших співробітників відповідача-1 та позивача, що підтверджується перепискою по електронній пошті між співробітниками позивача, відповідача-1 та відповідача-2. Заперечуючи проти позову ствердив, що учасники товариства не наділені суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень від імені товариства з обмеженою відповідальністю як юридичної особи - суб'єкта господарювання, тобто позивач не належить до тих суб'єктів, котрі мають право самостійно оспорити укладений товариством з обмеженою відповідальністю господарський договір. Позовні вимоги вважає безпідставними, в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, створивши у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне.

Відповідно до п.1.2. статуту ТзОВ «Яблуневий дар», затвердженого загальними зборами учасників ТзОВ «Яблуневий дар» протоколом від 18.12.2013р., державну реєстрацію якого проведено 19.12.2013р. за №5000005, учасниками товариства є: Компанія «Франкозо Корпорейшн Лімітед» («Francoso Corporation Limited») юридична особа, що створена та діє згідно законодавства республіки Кіпр; Товариство з обмеженою відповідальністю командитно-акційне товариство «ТБ ОСОБА_1» («TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.»).

Крім того, як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №20936270 станом на 27.07.2015р., учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар є Товариство з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство ТБ ОСОБА_1 та Компанія Франкозо Корпорейшн Лімітед.

Пунктом 5.2. Статуту передбачено розподіл статутного капіталу товариства між учасниками. Так, відповідно до п.5.2.1. Статуту, на дату затвердження та проведення державної реєстрації цього Статуту розподіл часток у статутному капіталі товариства наступний:

- Компанії «Франкозо Корпорейшн Лімітед» («Francoso Corporation Limited»), належить на праві власності частка в статутному капіталі (фонді) товариства, що згідно даних цього Статуту становить у грошовому виразі 62866809,02 грн., що відповідає 51,00 % статутного капіталу товариства у відсотковому виразі;

- Товариству з обмеженою відповідальністю командитно-акційне товариство ТБ ОСОБА_1» («TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.»), належить на праві власності частка в статутному капіталі товариства, що згідно даних цього Статуту становить у грошовому кразі 60401202,98 грн., що відповідає 49,00 % статутного капіталу товариства у відсотковому виразі.

18.02.2014р. між фірмою «Агроексім» AGROEXIM D.o.o. в особі директора ОСОБА_5 (відповідач -2, за договором продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» в особі виконавчого директора ОСОБА_3 (відповідач -1, за договором - покупець) було укладено контракт №18/02-14.

Відповідно до умов п.1.1. контракту, продавець продає, а покупець купує саджанці вишні в кількості 300 000 штук та прищеплені MM-106 саджанці яблуні в кількості 324 000 штук.

Згідно п.2.3. контракту, загальна вартість товару, що поставляється по даному контракту становить 781 200, 00 євро.

Позивач просить визнати контракт №18/02-14 від 18.02.2014р. недійсним з тих підстав, що його укладено виконавчим директором ТзОВ «Яблуневий дар» всупереч вимог ч.2 ст. 203 ЦК України та п.14.7 Статуту ТзОВ «Яблуневий дар» без достатніх на це повноважень від імені відповідача 1 - ТзОВ «Яблуневий дар». Посилається на те, що перевищення повноважень виконавчим директором ТзОВ «Яблуневий дар» щодо укладення контракту №18/02-14 від 18.02.2014р. порушує права позивача як учасника товариства на участь в управлінні справами товариства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Загальні правові підстави визнання правочину недійсним визначені ст.215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2. ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами (ч.5. ст. 65 ГК України).

Позивач в обґрунтування недійсності контракту №18/02-14 від 18.02.2014р. на підставі ч.2. ст. 203 ЦК України посилається на те, що директор ТзОВ «Яблуневий дар» (відповідач-1) без достатніх на це повноважень, всупереч вимогам статуту, без надання відповідної згоди на укладення контракту та за відсутності рішення загальних зборів учасників товариства або наглядової ради про уповноваження директора на укладення спірного контракту, від імені відповідача -1 уклав спірний договір з відповідачем 2.

Відповідно до п.11.1 Статуту ТзОВ «Яблуневий дар» в редакції від 19.12.2013р., управління та контроль за діяльністю товариства здійснюють: 1) загальні збори учасників товариства; 2) наглядова рада; 3) виконавчий директор; 4) інші особи та контрольні органи, визначені відповідно до даного статуту.

Згідно п.12.1 Статуту, вищим органом товариства є загальні збори учасників. Виконавчим органом товариства є виконавчий директор (п.14.1. Статуту).

У відповідності до п.14.7. Статуту, виконавчий директор має право укладати, зокрема, будь - які договори (угоди), сума яких перевищує 500 000,00 грн. лише після отримання згоди наглядової ради або загальних зборів учасників (чи іншого органу товариства, визначеного загальними зборами учасників).

Відповідно до ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно п.3.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов спірного контракту відповідачем-2 було поставлено відповідачу-1 товар на передбачену договором суму, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) наявними в матеріалах справи, відповідачем-1 частково оплачено вартість саджанців, що підтверджується виписками з банківського рахунку (в матеріалах справи). Доказів повернення відповідачем-1 товару відповідачу-2 суду не надано, що свідчить про подальше їх використання відповідачем-1 у своїй господарській діяльності. Окрім того, в матеріалах справи наявна претензія від 15.06.2015р. вих. №532 за підписом в.о. виконавчого директора ОСОБА_6 згідно якої відповідач 1 звернувся до відповідача-2 про зниження вартості товару поставленого на загальну суму 359720,00 євро за контрактом №18/02-14 від 18.02.2014р. Таким чином, отримання відповідачем-1 від відповідача-2 товару (саджанців) та часткова оплата за отриманий товар свідчать про схвалення відповідачем -1 - ТзОВ «Яблуневий дар» дій представника (директора), який укладав спірний контракт від імені відповідача-1, що в силу приписів ст. 241 ЦК України унеможливлює визнання недійсним контракту №18/02-14 від 18.02.2014р. з наведених позивачем підстав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на запит від 01.08.2015 р. за № щодо ТзОВ «Яблуневий дар» станом на 18.02.2014р. керівником та підписантом ТзОВ «Яблуневий дар» зазначено ОСОБА_3. Відомості про наявність обмежень у керівника щодо представництва інтересів від імені ТзОВ «Яблуневий дар» згідно даних зазначених в реєстрі відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в Єдиному державному реєстрі серед інших містяться відомості про прізвище, імя, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

В матеріалах справи відсутні докази, що на момент укладення спірного контракту до Єдиного державного реєстру було внесено відомості про реєстраційну дію щодо обмеження повноважень керівника ТзОВ «Яблуневий дар».

Відповідно до частин 1, 3 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірного контракту станом на 18.02.2014р. директором ТзОВ «Яблуневий дар» був ОСОБА_3 який мав належний обсяг цивільної дієздатності, діяв в межах повноважень наданих йому законодавством України, виступав від імені ТзОВ «Яблуневий дар» та діяв в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в спростування вищенаведеного та доказів, які б підтверджували, що станом на 18.02.2014р. тобто на дату укладення спірного контракту директор ТзОВ «Яблуневий дар» не мав належних повноважень на укладення контракту з відповідачем -2.

Суд звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Фірма «АГРОЕКСІМ» не знала та за всіма обставинами справи не могла знати про наявність будь-яких обмежень директора ТзОВ «Яблуневий дар» ОСОБА_3 щодо підписання договору. Доказів зворотнього суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що станом на дату звернення до господарського суду позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство «ТБ ОСОБА_1» є учасником ТзОВ «Яблуневий дар».

У відповідності до ст.116 ЦК України, ст.10 Закону України «Про господарські товариства», учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; одержувати інформацію про діяльність товариства, а також можуть мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

В силу п.4.2. статуту, учасники товариства мають право у порядку, встановленому даним статутом та законом: 1) брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину дивіденди; 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити у встановленому порядку відчуження своєї частки (або її частини) у статутному капіталі (фонді) товариства; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариства, який зазначений у чинній редакції статуту товариства, товариство зобовязане надати йому для ознайомлення річні баланси товариства, звіти про фінансово-господарську діяльність товариства, протоколи загальних зборів учасників у порядку визначеному даним статутом. Інші документи, які стосуються товариства можуть бути надані учаснику товариства для ознайомлення лише у виняткових випадках на підставі рішення наглядової ОСОБА_6 або загальних зборів учасників.

Відповідно до положень ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Виходячи з аналізу законодавчих норм, субєктом корпоративних прав щодо господарського товариства є учасник (засновник, акціонер) такого товариства.

У вирішенні корпоративних спорів суд виходить з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на частку товариства з обмеженою відповідальністю або вступу до інших господарських товариств (дана правова позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 02.11.2010р. по справі № 2-23/88-2010р.).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний контракт укладався від імені товариства виконавчим органом, а саме директором товариства.

Відповідно до ст.115 ЦК України, ст.12 Закону України «Про господарські товариства», власником майна господарського товариства є господарське товариство. Управління товариством здійснюють його органи (ст. 23 Закону України «Про господарські товариства»).

З вищенаведених законодавчих положень випливає, що позивач як учасник ТзОВ «Яблуневий дар», наділений певними корпоративними правами, а саме, правами особи, частка яких визначається у статутному капіталі господарського товариства, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарським товариством, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даного товариства та активів у разі ліквідації останнього відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

При цьому, до складу повноважень учасника господарського товариства при реалізації своїх корпоративних прав не відноситься право визнавати недійсними правочини, що були укладені самим господарським товариством, крім випадків, коли він уповноважений на це відповідним товариством, або якщо таке право надається йому статутом товариства, позаяк учасник є лише власником частки та не відповідає за зобовязаннями товариства, учасником якого він є. (дана правова позиція узгоджується з Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 02.11.2010р. по справі № 2-23/88-2010р.)

Приписами пункту 11 Постанови №13 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.08р. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" передбачено, що акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства. При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

У відповідності до приписів п. 51 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008р. №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №29-28/177-08-5087 від 10.11.2009 р. та п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України) №01-08/631 від 27.11.2009 р.

Не можна ототожнювати власні права та інтереси учасника з правами та інтересами самого товариства.

Таким чином, виходячи з наведених норм учасник не наділений субєктивним правом від імені товариства з обмеженою відповідальністю щодо здійснення повноважень власника майна товариства, як учасник товариства, він може брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах та законодавством, що регулює ці правовідносини, тому відчуження майна товариством не є порушенням прав учасника.

Суд звертає увагу, що позивач не посилався на те, що він уповноважений на це відповідним товариством, матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено, що таке право надано йому статутом ТзОВ «Яблуневий дар».

Таким чином, позов заявлено учасником товариства, який не був стороною спірного контракту №18/02-14 від 18.02.2014р. укладеного між відповідачем -1 та відповідачем -2, спірний договір не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

В силу ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину може бути, зокрема, недотримання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог ч.2 ст. 203 ЦК України. Однак, належних доказів недійсності оскаржуваного договору суду надано не було.

Згідно ч.1 ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 78 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на викладене суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем 1, оскільки твердження, на які посилається відповідач, суперечать наявним у матеріалах справи досліджених судом доказам та інтересам відповідача 1, як сторони договору.

Відповідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням наведеного, наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, відтак, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 4-3, 32, 33, 38, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 06.11.2015р.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Кітаєва С.Б.