ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року Справа № 922/692/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенко М.М. (головуючий),
Вовк І.В. (доповідач), Нєсвєтова Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року у справі № 922/692/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач ФОП ОСОБА_6 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів про стягнення солідарно реальних збитків у сумі 1 609 281,80 грн. у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором оренди від 29.06.2010 року № 1 , укладеним між ними.

У березні 2015 року позивач змінив позовні вимоги та просив витребувати із незаконного володіння відповідачів майно, що належить ФОП ОСОБА_6 на праві приватної власності згідно з переліком викладеного в уточненій позовній заяві.

Позов обгрунтовано тим, що в орендоване позивачем нежитлове приміщення поставлено обладнання, інвентар, програмне забезпечення, яке належить йому на праві приватної власності, та яке призначалося для провадження господарської діяльності. Однак, у зв'язку з не переданням йому предмету оренди за актом приймання-передачі, позивач позбавлений можливості проводити господарську діяльність, а спірне майно незаконно утримується відповідачами.

У квітні 2015 року ФОП ОСОБА_7 як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 про визнання договору оренди від 29.06.2010 року № 1 недійсним у зв'язку з суперечністю вимогам закону та не спрямованістю на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки об'єкт будівництва, в якому знаходиться предмет оренди, що передавався з метою розміщення ресторану-кафе всупереч ст. 5 Закону України "Про основи містобудування" не приймався в експлуатацію у встановленому законом порядку як нежитлова будівля. Крім того, орендодавцями в порушення умов спірного договору оренди не передано орендареві за актом приймання-передачі копії правових документів, та документів, які підтверджують право власності на приміщення, а також не підписано акт приймання-передачі приміщення.

На думку ФОП ОСОБА_7 він є заінтересованою особою, оскільки між ним та ФОП ОСОБА_6 укладено договір про спільну діяльність від 27.07.2010 року № 3.

До початку розгляду справи ФОП ОСОБА_7 уточнив позовні вимоги та просив витребувати з незаконного володіння ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 майно, що належить на праві приватної власності, а саме: морозильна камера 6 дв. 1 шт., морозильна камера 4 дв. 1 шт. загальною вартістю 92 760 грн. та визнати недійсним договір оренди від 29.06.2010 року № 1 посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис № 640.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015 року (суддя Светлічний Ю.В.) у позові ФОП ОСОБА_6 відмовлено. Позов третьої особи ФОП ОСОБА_7 задоволено частково, визнано недійсним договір оренди від 29.06.2010 року № 1 посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис № 640. В решті позову третьої особи відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року (судді: Плахов О.В., Гетьман Р.А., Лакіза В.В.) зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 вважають, що судами попередніх інстанцій порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, і тому просять прийняті ними рішення скасувати, та відмовити в позові третьої особи в повному обсязі.

Відзиви на касаційну скаргу від інших сторін до суду не надходили.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 04.11.2015 року розгляд касаційної скарги було відкладено на 11.11.2015 року.

Заслухавши пояснення представника ФОП ОСОБА_5, дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що між ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5 (орендодавці) та ФОП ОСОБА_6 (орендар) укладений договір оренди від 29.06.2010 року № 1, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м. на умовах, викладених у даному договорі та невід'ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану-кафе.

З метою використання зазначеного приміщення в якості ресторану-кафе, позивач уклав договір поставки від 01.07.2010р. №15/06-4 майна (яке є необхідним для проведення господарської діяльності в ресторані-кафе) та договір підряду на ремонтно-оздоблювальні роботи від 01.07.2010р. №3. Відповідно до даних договорів позивач придбав все необхідно для того, щоб використовувати вищезазначене приміщення в якості ресторану-кафе.

27.07.2010 року між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 укладено договір про спільну діяльність № 3, за умовами якого сторони за цим договором зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти сфері організації громадського харчування без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: організація роботи ресторану-кафе: об'єкту швидкого харчування на підставі договору оренди від 29.06.2010 року № 1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.10.2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мають у власності земельні ділянки площею по 0,0280 га з цільовим використанням земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.04.2010 року нежитлова будівля, розташована за адресою: Харківська область, Печенізький район, АДРЕСА_1 загальною площею 665,3 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказаний дачний будинок переведено в нежитлову будівлю рішенням виконкому "Про переведення дачного будинку в нежитлову будівлю".

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області надав відповідь на лист ФОП ОСОБА_6 від 05.02.2015 року, в якому зазначив про наявність інформації щодо видачі інспекцією ДАБК у Харківській області свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 20000637 саме на об'єкт "Дачний будинок на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області".

Печенізькою селищною радою у листі від 06.04.2015 року № 02-20/283 повідомлено про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із заявою на отримання дозволу на розміщення та відкриття об'єктів торгівлі, громадського харчування та сфери послуг до селищної ради не звертались і дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі не видавався.

На думку ФОП ОСОБА_7, у нього відсутня можливість в повній мірі виконати свої зобов'язання за договором про спільну діяльність від 27.07.2010 року № 3, оскільки приміщення, що є предметом договору оренди від 29.06.2010 року № 1 є нежитловим, однак, даний об'єкт відповідає вимогам та стандартам дачного будинку, у зв'язку з чим спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним.

Крім того, частина майна, яка знаходиться у спірному приміщенні належить ОСОБА_7, тому останній просив витребувати з незаконного володіння перелічене в позовній заяві майно.

Предметом даного судового розгляду є вимоги особи, яка не є стороною правочину, про визнання недійсним договору оренди в зв'язку з суперечністю вимогам закону та не спрямованістю на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову третьої особи ОСОБА_7 про визнання спірного договору недійсним обґрунтовано доведеністю об'єктивної неможливості настання правового результату у вигляді використання предмету оренди, у зв'язку з чим спірний правочин підлягає визнанню недійсним як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Відмову в позові ФОП ОСОБА_6 та позові третьої особи ОСОБА_7 про витребування належного їм майна із незаконного володіння мотивовано недоведеністю обставин перебування спірного майна саме у відповідачів, оскільки таке майно не визначено індивідуальними ознаками.

Рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції в частині відмови в позові ФОП ОСОБА_6 та позові третьої особи ОСОБА_7 про витребування майна із незаконного володіння в касаційному порядку не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції в цій частині не перевіряються.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з правового аналізу наведеної норми ЦК, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Проте, суди обох інстанцій, дійшовши висновку про визнання недійсним договору оренди за позовом особи, яка не є стороною правочину, не з'ясували яким чином порушено права цієї особи укладеним між відповідачами договором оренди на момент звернення з позовом.

Зокрема, не навели оцінки доводам відповідачів про те, що договір про спільну діяльність від 27.07.2010 року № 3 укладено після спірного договору оренди, до того ж орендарем за цим договором є позивач у даній справі, який не звертався до суду з вимогами про визнання його недійсним.

Водночас, зробивши висновок про те, що оскільки приміщення, яке є предметом договору оренди, не могло використовуватися для здійснення господарської діяльності, то наведене свідчить про відсутність у сторін намірів на реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином.

При цьому, судами не взято до уваги положення статті 234 ЦК України, за яким правочин, який вчинено без мети створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним.

Водночас судам слід було звернути увагу на роз'яснення, що містяться в п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, згідно з яким фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Однак, суди не встановивши наведених обставин, дійшли необгрунтованого висновку про відсутність у сторін намірів на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

До того ж, судами обох інстанцій не було наведено жодної оцінки рішенню господарського суду Харківської області від 29.01.2014 року, яке набрало законної сили, про часткове задоволення позову ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_6 про розірвання договору та стягнення заборгованості, щодо встановлених в ньому обставин здійснення господарської діяльності орендарем у приміщенні, яке є предметом оренди спірного договору оренди у даній справі.

В абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Однак, суди належним чином не дослідили фактичні обставини, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення та не навели яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, і яким чином укладення спірного договору оренди між відповідачами порушує права та законні інтереси третьої особи, яка не є стороною цього правочину.

Отже, висновок судів обох інстанцій про задоволення позову третьої особи про визнання недійсним договору оренди у зв'язку його не спрямованістю на реальне настання правових наслідків зроблено в порушення ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та без врахування норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, прийняті судові рішення попередніх інстанцій в частині позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору про визнання недійсним договору оренди та розподілу судових витрат не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони в наведеній частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року та рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 року в частині позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди від 29.06.2010 року № 1 та розподілу судових витрат скасувати, і справу № 922/692/15 в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя М.Черкащенко

Судді І.Вовк

Н.Нєсвєтова