ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Справа № 911/3353/15

Господарський суд Київської області, у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України»,

01033, м. Київ, Печерський р-н, вул. Саксаганського, буд. 1

03038, м. Київ, вул. Ямська, 32

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке»,

07455, Київська обл., Броварський р-н, с. Княжичі, вул. Марії Лагунової, буд. 107

про стягнення 128 144, 78 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (посвідчення № 076, видане 04.01.2013);

відповідача 1) ОСОБА_2 (наказ від 12.11.2013 №1/13);

2) ОСОБА_3 (довіреність від 20.04.2015 №31).

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» (далі відповідач) про стягнення 128 144,78 грн., з яких: 98 572,91 грн. основний борг, 29 571,87 грн. штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобовязань за договором про перевід боргу від 08.04.2014 № 1.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.08.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 25.08.2015.

У судовому засіданні 25.08.2015 представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, з підстав, що вказані у позовній заяві, представник відповідача позов заперечив, з підстав, що вказані у відзиві на позовну заяву, судом оглянуто оригінали документів, у судовому засіданні оголошено перерву до 15.09.2015, відповідно до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через канцелярію суду (вх. № 21600/15 від 15.09.2015) надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у звязку з необхідністю часу для отримання рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» на рішення господарського суду Київської області у справі № 911/1222/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» та Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» про визнання договору про перевід боргу від 08.04.2015 № 1 недійсним, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі, крім того, у звязку з цим, відповідачем подано клопотання про продовження строку вирішення спору (вх. № 21674/15 від 15.09.2015), відповідно до частини 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.09.2015 представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення, ухвалами суду від 15.09.2015 продовжено строк вирішення спору у справі №911/3353/15 на пятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 06.10.2015.

У судовому засіданні 06.10.2015 представник позивача повідомив про сплату відповідачем чистини спірних у справі коштів згідно з платіжним дорученням від 17.09.2015 № 93, у судовому засіданні судом оголошено перерву до 20.10.2015, відповідно до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через канцелярію суду (вх. № 24138/15 від 13.10.2015.) надійшли письмові заперечення відповідача проти позовних вимог про стягнення штрафних санкцій.

У судове засідання 20.10.2015 зявились представники сторін, представниками відповідача надано копію свідоцтва, акт про загибель посівів від 29.07.2013, акт про списання посівів соняшника від 04.11.2013 та заявлено усне клопотання, відповідно до частини 3 статті 219 Господарського кодексу України, про звільнення від штрафних санкцій.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.10.2015 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Державним підприємством «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - позивач, постачальник) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» (далі покупець) укладено договір поставки від 05.03.2013 № 0305-01 (далі Договір), відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупця насіння сільськогосподарських рослин, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму, вказану у договорі.

У звязку з невиконанням вказаного ОСОБА_4, рішенням господарського суду Київської області від 25.02.2014 у справі № 911/140/14 стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» на користь Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» 72 800,09 грн. основного боргу, 21 840,02 грн. штрафу, 2 000,00 грн. витрат на страхування та 1 932,80 грн. судового збору.

Між Державним підприємством «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі кредитор), Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» (далі - первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» (далі новий боржник) укладено договір про перевід боргу від 08.04.2014 №1 (далі Договір 2), відповідно до якого первісний боржник передає новому боржнику борг, що виник у звязку з невиконанням ОСОБА_4 1, на виконання рішення господарського суду Київської області від 25.02.2014 у справі № 911/140/14 та складається з 72 800,09 грн. основного боргу, 21 840,02 грн. штрафу, 2 000,00 грн. витрат на страхування та 1 932,80 грн. судового збору.

Позовні вимоги у даній справі полягають у стягненні боргу, що перейшов до відповідача за ОСОБА_4 2 та штрафу, що нарахований на підставі пункту 7. ОСОБА_4 2 за невиконання цього грошового зобовязання.

Відповідно до пункту 7 ОСОБА_4 2, за несвоєчасне проведення розрахунків новий боржник (відповідач) сплачує кредитору (позивачу) штраф у розмірі 30% від загальної суми заборгованості.

Відповідачем подано відзив, в якому позов заперечений, проте, протягом розгляду справи, відповідачем частково сплачено борг, що перейшов до нього за ОСОБА_4 2.

До матеріалів справи відповідачем надано копію платіжного доручення від 17.09.2015 № 93, відповідно до якого відповідачем позивачу перераховано 79 295,79 грн. із зазначенням у призначенні платежу ОСОБА_4 1, позивачем підтверджено сплату цієї суми.

У подальшому, відповідачем надано у матеріали справи письмові заперечення проти позовних вимог у частині стягнення штрафних санкцій, а також додано до них копії документів, які свідчать про загибель посівів соняшника, чим обґрунтовуються збитки первісного боржника та відсутність його вини у виникненні боргу за ОСОБА_4 1.

За результатами встановлення всіх обставин справи, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що Договір 2, що укладений на стадії виконання судового рішення, суперечить законодавству, оскільки заміна боржника на стадії виконавчого провадження може відбуватися лише на підставі та у порядку, передбаченому, статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 25 Господарського процесуального кодексу України, яка регулює питання процесуального правонаступництва.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5,6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зважаючи на зміст ОСОБА_4 2, перевід боргу за ним здійснюється саме щодо заборгованості, визначеної рішенням суду, включаючи судові витрати, а не за ОСОБА_4 1, що не спростовується тим, що у ОСОБА_4 2 зазначається, що борг виник під час виконання ОСОБА_4 1.

Відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори.

Проте, Договір 2 не містить жодних умов про перехід прав та обовязків до нового боржника за ОСОБА_4 1.

Зважаючи на вказані вимоги Цивільного кодексу України, переведення боргу є договірною передачею боргу первісного боржника новому боржникові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна боржника, саме у зобов'язанні, допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна боржника у зобов'язанні шляхом переведення боргу із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність договору.

Проте, виходячи зі змісту ОСОБА_4 2, його предметом є переведення боргу за рішенням господарського суду Київської області від 25.02.2014 у справі № 911/140/14, за яким з боржника стягнуто не лише сума заборгованості за ОСОБА_4 1, а також судові витрати.

При цьому, за умовами ОСОБА_4 2 кредитору надано право вимагати від нового боржника належного виконання рішення суду.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 5 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому, питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі, і в разі заміни боржника у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 Господарського процесуального кодексу України.

Підсумовуючи наведене, заміна боржника у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Отже, при укладанні договору про перевід боргу (Договір 2), сторони у справі, не замінюючи боржника у зобов'язанні, в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили боржника, у розумінні субєкта виконавчого провадження, на стадії виконання судового рішення, не зважаючи на те, що заміна боржника за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

За таких обставин, Договір 2, невиконання відповідачем зобовязань за яким визначено як підставу позову у даній справі, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014, прийнятій за результатами розгляду справи № 923/945/13.

Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Однак, судом враховано, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також, відповідно до статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи питання щодо визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За результатами аналізу змісту ОСОБА_4 2, господарський суд дійшов висновку, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на те, що підставами позову у даній справі є невиконання відповідачем ОСОБА_4 2, який визнається судом недійсним, а предметом позову стягнення заборгованості за цим договором та нарахування штрафних санкцій за ним, позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України.

Одночасно, судом враховано, що визнання договору про перевід боргу від 08.04.2015 № 1 недійсним, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі, було предметом розгляду господарськими судами у справі № 911/1222/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Княжицьке» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» та Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», проте, при розгляді даної справи враховано, що підстави позову підстави визнання договору недійсним, що відображені у рішеннях судів, були іншими.

Стосовно часткової сплати відповідачем спірної у справі суми, що визнається позивачем, судом враховано таке.

Відповідно до статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору. У випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

При цьому, судом взято до уваги правову позицію, що викладено у підпункті 4.4. пункту 4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» про те, що господарський суд припиняє провадження у справі у звязку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмету спору (наприклад, сплата суми боргу), якщо між сторонами у звязку з цим не залишилося спірних питань. При цьому, звернуто увагу, що припинення існування предмета спору має мати правомірний характер, зокрема, наприклад, скасування правового акту відповідним органом, з перевищенням своїх повноважень, не свідчить про припинення існування предмету спору.

Судом враховано недійсність правочину, за яким перераховані грошові кошти, призначення платежів, що вказані при їх перерахуванні, наявність у сторін спірних питань щодо правової природи цих сум та положення частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на фактичні обставини справи, наявні у ній докази, а також з урахуванням наведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для часткового припинення провадження у справі та про відмову у задоволенні позовних вимог, у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, що сплачений позивачем при поданні позову, покладається на позивача, у звязку з повною відмовою у позові.

Керуючись статтями 4, 22, 32, 33, 36, 43, 49, 80, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

вирішив:

1. Визнати недійсним договір про перевід боргу від 08.04.2014 № 1, що укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Княжицьке», Товариством з обмеженою відповідальністю «Княжицьке», Державним підприємством «Державний резервний насіннєвий фонд України».

2. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 12.11.2015.

Суддя С.О. Саванчук