ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 листопада 2015 р. Справа № 903/1067/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Луцький р-н, с.Підгайці

до відповідача 1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Київ

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Луцький р-н, с.Лище

про стягнення 196 366,82 грн.

Суддя Дем'як В.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_5 - довіреність від 28.11.2012р.

від відповідача 1: не прибув

від відповідача 2: ОСОБА_4 - фізична особа - підприємець (паспорт НОМЕР_5 від 20.02.2003р.)

Суть спору: позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та просить солідарно стягнути грошові кошти в розмірі 196 366,82 грн. за здійснене перевезення вантажів у міжнародному сполученні.

В підтвердження позовних вимог позивач посилається на договір №21/11/2014 про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 21.11.2014р., заяву №21/11 від 21.11.2014р., №28/11 від 28.11.2014р., CMR від 27.11.2014р., від 09.12.2014р., рахунок-фактуру №КН-0001367 від 05.12.2014р., №КН-0001380 від 12.12.2014р., акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №КН-0001367 від 05.12.2014р., №КН-0001380 від 12.12.2014р., виписку серія АС №849498 з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_3, серія НОМЕР_6 з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_2, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_4 НОМЕР_7 договір поруки від 10.04.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні подав:

1.) клопотання за вх. №01-54/11143/15 від 10.11.2015р., яким долучив до матеріалів справи:

- копію постанови Рівненського апеляційного господарського суду по справі №903/598/15 від 15.10.2015р.;

- довідку з Управління Національного банку України у Волинській області №93-02/06-029/85978 від 10.11.2015р.

2.) пояснення за вх. №01-54/11149/15 від 10.11.2015р., в яких повідомив, що згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 15.10.2015р. у справі №903/598/15 вбачаються наступні обставини:

Експедитором було оформлено 2 (дві) заявки на перевезення - 21/11 від 21 листопада 2014р. та № 28/11 від 28 листопада 2014р.

На виконання вищезазначених заявок ФОП ОСОБА_2 надав послуги Експедитору з перевезення вантажу згідно поданих ним заявок. Ввірений перевізникові товар був доставлений вантажоотримувачу - ТзОВ «ФІНО ВЕРДЕ», що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними, рахунками - фактурами та актами здачі-прийнятті робіт.

Згідно заявки №28/11 від 28 листопада 2014 року сторонами визначено строк оплати - протягом 14 банківських днів після розвантаження.

Згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 15.10.2015р. у справі №903/598/15 згідно заявки №28/11 від 28.11.2014р. товар (вантаж) був доставлений вантажоотримувачу 11 грудня 2014 року.

Згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 15.10.2015р. у справі №903/598/15 ні в заявці №21/11 від 21.11.2014р., ні в заявці №28/11 від 28.11.2014р. не було визначено умов транспортування вантажу шляхом забезпечення певного температурного режиму; позивачем не доведено істотне порушення відповідачем умов договору перевезення.

Такі обставини носять преюдиційний характер та в силу вимог ч. 3 ст. 35 ГПК України не підлягають доказуванню.

3.) заяву про зменшення позовних вимог за вх. №01-65/310/15 від10.11.2015р., відповідно до якої просить стягнути з солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 195 835,71грн. заборгованості.

Заява про зменшення позовних вимог, відповідаючи вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству України, не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, є прийнятою судом.

Згідно пункту 17 інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/2351 від 20.10.2006 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року" та пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/482 від 13.08.2008р., в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи із якої вирішується спір. При цьому будь-які підстави для припинення провадження у справі в частині зменшення позовних вимог у господарського суду відсутні.

Отже, із уточнених позовних вимог і вирішується спір.

Фізична особа-підприємць ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав повністю.

Представник відповідача -1) в судове засідання не прибув. Через канцелярію суду подав наступні документи:

- клопотання про залучення до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ТзОВ «ФІНО ВЕРДЕ» за вх. №01-68/86/15 від 09.11.2015р.;

В підтвердження долучив копію довіреності від 09.05.2015р., копію договору №29/04/2013 від 24.09.2013р., копію договору №18/11 від 18.11.2014р. про організацію перевезень вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 21.11.2014р., копію заявки №28/11 від 28.11.2014р., копію товарно-транспортної накладної щодо виконання заявки №28/11 від 28.11.2014р., копію митної декларації на виконання заявки №28/11 від 28.11.2014р., копію акту прийомки сировини від 12.12.2014р., копію акту по результату перебирання сировини протягом 15, 16, 17 грудня 2014р., копію інвойсу №21943 від 04.12.2014р., копію листа ТОВ «ФІНО ВЕРДЕ» №17/12/15-1 від 17.04.2015р., копію листа компанії «Аркадія Фуд Інтернасіональ» до ФОП ОСОБА_3, копію довідки ТОВ «ФІНО ВЕРДЕ» про утилізацію партії товару, копію претензії №12/12/2014 від 12.12.2014р., опію листа №12/05/2015 від 12.05.2015р.

- клопотання про відкладення розгляду справи за вх. №01-54/11062/15 від 09.11.2015р.

Суд дійшов висновку, що клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ТзОВ «ФІНО ВЕРДЕ» не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Оскільки цивільні права та обов'язки, які є предметом судового розгляду виникли у сторін Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, як перевізника та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, як експедитора, суд вважає, що рішення даного спору не впливає на права та обов'язки ТОВ «ФІНО ВЕРДЕ», як покупцю товару.

Клопотання відповідача-1) про відкладення розгляду справи у зв'язку з неявкою представника також до задоволення не підлягає.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вищий господарський суд у п. 3.9.2 постанови Пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зауважив, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (Постанова, Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 р., № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно приписів ст.75 ГПК та п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає, що неявка представника відповідача - 1) в судове засідання, не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки Господарський процесуальний кодекс України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи. Стаття 22 ГПК України передбачає широке коло процесуальних прав сторін, поряд із цим встановлює для сторін обов'язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки, в матеріалах справи є всі достатні документи, необхідні для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про судовий розгляд справи без участі представника відповідача - 1) за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача -2), господарський суд,-

в с т а н о в и в:

21 листопада 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Перевізник) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (Експедитор) було укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014.

Відповідно п.п. 1.1, 1.2 договору передбачено, що Експедитор замовляє, а Перевізник надає послуги з перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях згідно заявок експедитора. Перевізник зобов'язується доставити зазначений в заявках Експедитором вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а Експедитор зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену в Заявках плату.

Заявка є невід'ємною частиною Договору, у якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики; найменування та місцезнаходження вантажовідправника та вантажоодержувача; пункти відправлення та призначення платежу; маршрут перевезення; державні номери транспортного засобу; прізвище, імя, по-батькові та інші особисті дані водія транспортного засобу; вимоги щодо технічного та санітарного стану транспортного засобу; особливі вказівки Експедитора; дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення; розмір провізної плати, інші вимоги перевезення вантажу.

Згідно пункту 2.1.1 договору перевезення - Перевізник зобов'язаний надавати послуги з організації і виконання перевезень ввірених йому вантажів автомобільним транспортом безпосередньо з пункту відправлення вантажу до пункту призначення, вказаних у Заявці.

Пункту 2.2.9 договору передбачено, що Експедитор зобов'язаний вчасно та у терміни, обумовлені в кожному конкретному випадку у Заявці, здійснювати розрахунки з Перевізником.

Відповідно до п.2.1.18 договору, перевізник зобов'язався не пізніше 10 днів з моменту розвантаження надати Експедитору оригінали наступних документів: CMR з відмітками про одержання вантажу, податкові накладні, рахунки-фактури, акти виконаних робіт та інші документи, що підтверджують виконання перевезення.

Згідно п. 3.3 Договору перевезення, оплата послуг Перевізника здійснюється Експедитором на розрахунковий рахунок Перевізника з грошових коштів, що надійшли від замовника Експедитора, після отримання та на підставі належним чином оформлених оригіналів документів, зазначених в п. 2.1.18 даного договору.

Експедитором згідно умов договору було оформлено дві заявки, а саме:

1.Заявка №21/11 від 21 листопада 2014 року:

- маршрут: м. Мурсія (Іспанія) - м. Київ (Україна)

- державні номерні знаки транспортного засобу: НОМЕР_9;

- найменування вантажу: салат;

- розмір оплати: 96 788,00 грн.;

- строк оплати: протягом 14 банківських днів після розвантаження.

2.3аявка №28/11 від 28 листопада 2014 року:

- маршрут: м. Мурсія (Іспанія) - м. Київ (Україна)

- державні номерні знаки транспортного засобу: НОМЕР_8;

- найменування вантажу: салат;

- розмір оплати: 5 100,00 євро;

- строк оплати: протягом 14 банківських днів після розвантаження.

У відповідності до умов Договору перевезення заявки №21/11 від 21.11.2014р. та №28/11 від 28.11.2014р. позивач виконав в повному об'ємі. Експедитору були надані послуги з перевезення вантажу згідно поданих ним Заявок(а.с.13,17).

Ці обставини підтверджуються міжнародними товарно-транспортними накладними (СМR), рахунками-фактурами та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг)(а.с.14-16; 18-20).

На виконання умов п. 2.1.18 Договору перевезення позивач 13 березня 2015 року надіслав Експедитору оригінали заявок, рахунків, актів виконаних робіт, податкових накладних та міжнародних товарно-транспортних накладних (СМR), що підтвердив описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком (а.с.21).

Однак, відповіді від відповідача-1) не надходило, актів виконаних робіт із підписами відповідача-1) не повернуто, оплату згідно умов договору не здійснено.

Розмір оплати за міжнародне перевезення вантажу згідно заявки №21/11 від 21.11.2014р. становить 96 788,00 грн., а згідно заявки №28/11 від 28.11.2014р. - 99 047,71 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду №903/598/15 від 15.10.2015р. за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНО ВЕРДЕ" про припинення господарських правовідносин встановлені обставини щодо дати доставки перевізником вантажу, а саме:

- за заявкою №28/11 від 28 листопада 2014 року термін перевезення склав з 04.12.2014р. до 09.12.2014р., однак, відповідно до CMR доставку вантажу здійснено відповідачем 11.12.2014р.;

- за заявкою №21/11 від 21.11.2014р. термін перевезення складав з 27.11.2014р. по 02.12.2014р., однак відповідно до CMR доставку вантажу здійснено відповідачем 05.12.2014р.

Крім того, суд зауважив, що сторонами не було визначено умов транспортування вантажу шляхом забезпечення певного температурного режиму; позивачем не доведено істотне порушення відповідачем умов договору перевезення.

Отже, заборгованість відповідача-1станом на день розгляду спору за послуги з міжнародного перевезення вантажу згідно заявок №21/11 від 21.11.2014р. та №28/11 від 28.11.2014р. становить 195 835,71грн.

Такі обставини носять преюдиційний характер та в силу вимог ч. З ст. 35 ГПК України не підлягають доказуванню.

Проте, відповідач взяті на себе, згідно договору договір перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014 від 21.11.2014р., зобов'язання в частині проведення розрахунків не виконав, в зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість, котра на момент розгляду справи становить 195 835,71грн.

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, ст.11 Цивільного кодексу України обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст договору, взятих зобов'язань в ньому свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які мають ознаки договору перевезення автомобільним транспортом, які регулюються ст.908 - 924 ЦК України, ст.306 - 314 ГК України, Законом України "Про автомобільний транспорт".

Згідно ст.307, ст.314 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної) відповідно до вимог законодавства. Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача сталися не з його вини.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно - правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами ( статутами), іншими нормативно - правовими актами та правилами , що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до ч.1 ст.924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі. Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

За приписами статей 9 Конституції України та 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.

Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

У відповідності до статтей 4 та 9 Конвенції: договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником; із зазначеною нормою кореспондується і частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного Кодексу України: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

10 квітня 2015р. між кредитором (позивачем) - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та поручителем (відповідачем 2) - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

Пункт 1.1 договору поруки передбачає, що поручитель поручився перед кредитором за виконання відповідачем-1 (ОСОБА_3.) зобов'язань по оплаті, що виникли із договору перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №21/11/2014 від 21 листопада 2014 року, в тому числі:

1.1.1. згідно заявки №21/11 від 21 листопада 2014 року (маршрут: м. Мурсія (Іспанія) - м. Київ (Україна); дата завантаження - 27.11.2014р., дата вивантаження - 02.12.2014р.);

1.1.2. згідно заявки №28/11 від 28 листопада 2014 року. (маршрут: м. Мурсія (Іспанія) - м. Київ (Україна); дата завантаження - 04.12.2014р., дата вивантаження - 09.12.2014р.);

Згідно п.2.1. договору, передбачено, що поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з Боржником за належне виконання забезпеченого зобов'язання.

Договір поруки є чинним, недійсним чи незаконним в судовому порядку не визнавався.

Статтею 554 ЦК України передбачено правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою: у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 солідарно підлягає до задоволення повністю 195 835,71грн.

Доводи відповідача про те, що ФОП ОСОБА_2 здійснено доставку пошкодженого вантажу у зв'язку з недодержанням температурного режиму вантажу, не взято до уваги суду, оскільки спростовуються матеріалами справи №903/598/15 (постанова РАГС від 15.10.2015р.).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за договором №21/11/2014 перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 21.11.2014р., підтверджені матеріалами справи, відповідачами не спростовані підлягають задоволенню в сумі 196 835,71грн.

Оскільки, розгляд справи в суді доведено з вини відповідачів, то судові витрати по справі, які складаються із судового збору в сумі 2 937,54 грн. на підставі ст. 44,49 ГПК України, слід покласти на них солідарно.

Керуючись ст.ст. 144, 193, Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 554, 610, 909 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (03191,АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (45638, АДРЕСА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_3) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (45602, АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_4) 195 835,71грн. заборгованості та 2 937,54 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду, у відповідності до ст.85 ГПК України, набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 цього Кодексу.

Повний текст

рішення складено

16.11.2015р.

Суддя В. М. Дем`як