ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2015 р.Справа № 910/15808/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюка І.Г.,

суддів: Лавриненко Л.В., Пироговського В.Т.

секретар судового засідання Мельник Ю.М.

Учасники процесу в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор-Менеджмент»

на рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015

у справі № 910/15808/15

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор-Менеджмент»

про стягнення 365670,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.09.2015, просить стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор-Менеджмент» (ТОВ «Валінор-Менеджмент» ) 365670грн. 53коп. заборгованості, з яких: 183620 грн. основного боргу, 132040 грн. 49 коп. втрат від інфляції, 14850грн. 58коп. 3% річних та 35159грн. 46коп. пені.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач з січня 2012 не виконує своїх зобовязань за договором оренди транспортного засобу від 01.08.2011 №01/08/11-01, не здійснює відповідних платежів, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2014 та актами приймання - передачі наданих послуг.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Валінор-Менеджмент» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» - 183620 грн. основного боргу, 132040 грн. 49 коп. втрат від інфляції, 14850грн. 58 коп. 3% річних та 6610 грн. 22 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «Валінор-Менеджмент» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 по справі №910/15808/15 скасувати, у задоволені позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Філінюк І.Г., судді - Лавриненко Л.В., Пироговський В.Т.) від 07.10.2015 апеляційну скаргу ТОВ «Валінор-Менеджмент» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.11.2015 об 11:00.

11.11.2015 на електронну адресу суду надійшов відзив ТОВ «Кредитні ініціативи» на апеляційну скаргу, відповідно до якої просять рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 по справі №910/15808/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання 11.11.2015 учасники процесу в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, явка у судове засідання це право, а не обовязок учасників процесу, справа може розглядатися без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.08.2011 між ТОВ «Волари Агро» та ТОВ «Валінор-Менеджмент» (відповідач у справі) укладено договір оренди транспортного засобу № 01/08/11-01, за умовами якого відповідач, виступаючи в якості орендаря, зобовязався прийняти в строкове платне користування транспортний засіб, зареєстрований відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві 23.04.2010, марки Audi, модель Q7, рік випуску 2010, білого кольору, двигун об'ємом 2967 куб. см, кузов №WAUZZZ4 L7ADO14684, державний знак AA0029AO, для службових поїздок персоналу відповідача та для перевезення дрібних речей.

Відповідно до п. 3.1 договору строк оренди складає 12 місяців з моменту прийняття об'єкта оренди за актом приймання-передачі.

Сторони підписали 01.08.2011 акт приймання-передачі до договору оренди транспортного засобу № 01/08/11-01 від 01.08.2011.

Згідно з п. 4.1 договору розмір орендної плати складає 17220грн. за місяць, в т.ч. ПДВ 2870,00грн., та сплачується відповідачем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ТОВ «Волари Агро» не пізніше 5-го числа кожного наступного місяця.

ТОВ «Валінор-Менеджмент» умови договору щодо своєчасної оплати орендної плати не виконувались, що спричинило виникнення заборгованості перед ТОВ «Волари Агро» у розмірі 183620грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг № 3 від 31.01.2012, № 14 від 29.02.2012, № 27 від 31.03.2012, № 39 від 30.04.2012 № 61 від 30.05.2012 № 72 від 30.06.2012, № 86 від 31.07.2012 та актом звірки розрахунків станом на 01.03.2014.

Відповідно до ст. 512 ЦК України урегульовані правовідносини щодо заміни кредитора у зобовязанні, а саме кредитор може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином.

Так, 26.12.2014 між ТОВ «Волари Агро» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу № 14, яким ТОВ «Волари Агро» відступило факторові ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги до ТОВ «Валінор-Менеджмент» за договором від 01.08.2011 № 01/08/11-01, а саме: право вимоги сплати орендної плати в сумі 183620грн.; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань за основним договором; інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору; інші будь-які права вимоги до боржника за основним договором, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору.

Пунктом 3.3 договору факторингу сторони передбачили, що за передані позивачем в розпорядження клієнта грошові кошти, клієнт сплачує позивачу плату (комісійну винагороду) в розмірі 100 грн. в строк до 19.01.2015.

Про уступку права вимоги заборгованості з орендної плати та інших платежів саме позивачу ТОВ «Волари Агро» повідомило відповідача листом за вих. № 01/01-04 від 05.01.2015, який отримано відповідачем 03.02.2015, що підтверджується інформацією з офіційного сайту Укрпошти.

Колегія апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ТОВ «Валінор-Менеджмент» на користь позивача суму основної заборгованості у розмірі 183620,00 грн. за договором оренди транспортного засобу від 01.08.2011 №01/08/11-01 та відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно пропуску ТОВ «Кредитні ініціативи» строку позовної давності, відповідно до наступного.

Відповідно до ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом, а тому до спірних правовідносин сторін повинний бути застосований загальний строк позовної давності тривалістю у три роки згідно ст. 257 ЦК України.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У п. 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10 зазначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

У відповідності до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за частиною 4 статті 267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, враховуючи вищевикладене, перебіг позовної давності за зобовязаннями відповідача оплатити орендні платежі, як правильно встановив суд першої інстанції, слід відліковувати, враховуючи п. 4.1 договору оренди транспортного засобу, за оренду в січні 2012 року з 6-го числа наступного місяця, тобто з 06.02.2012, у звязку з чим закінченням трьохрічного строку є дата 06.02.2015. Аналогічно з іншими місяцями 2012 р., за які є у відповідача заборгованість з оренди.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, між керівниками підприємств - сторін договору оренди, складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків (арк. спр. 30), який, фактично вказує на визнання відповідачем свого боргу та обовязку щодо його сплати, оскільки в тексті акту зазначено «…на 01.03.2014 заборгованість на користь ТОВ «Волари Агро» 183620,00 UAH»), отже з цієї дати відбулося переривання строку позовної давності та її перебіг починався заново, згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України.

Тому, з моменту підписання відповідачем акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2014 і почався з початку перебіг 3-х річного строку позовної давності, внаслідок чого колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення основної заборгованості заявлені в межах строку позовної давності, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а заперечення відповідача відносно спливу строку позовної давності не підлягають прийняттю до уваги, оскільки вони спростовуються викладеними вище обставинами.

Згідно з частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом ( 436-15 ), іншими законами та договором.

Відповідно до частини першої ст. 549 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання він повинен сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, судом першої інстанції правомірно стягнуто з ТОВ «Валінор-Менеджмент» на підставі зазначеної норми інфляційні втрати у сумі 132 040,49 грн. та три проценти річних у сумі 14850,58 грн.

Згідно з пунктом 9.4 договору оренди від 01.08.2011, сторона, яка прострочила виконання зобов'язання за цим договором, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення від вартості невиконаного зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Враховуючи викладене, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

Акт звірки за договором сторонами підписано станом на 01.03.2014, отже 01.03.2015 у позивача закінчився строк звернення до суду з вимогою про стягнення пені, як вбачається з позовної заяви позивач звернувся з даною вимогою лише 19.06.2015, тобто з пропуском спеціальної позовної давності встановленої законодавством для стягненні пені.

Крім цього, апеляційна інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що договір факторингу є недійсним, відповідно до наступного.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, пов'язані з наданням фінансових послуг.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрований у Державному реєстрі фінансових установ, який розміщено на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (nfp.gov.ua), де зазначено, що позивач має свідоцтво про реєстрацію серії A01 № 543642, дата реєстрації 24.09.2007, в «Інформації про види фінансових послуг, що надає чи планує надавати юридична особа» зазначено, зокрема, що товариство має право надавати факторинг без ліцензії.

На виконання п. 3.3 договору факторингу ТОВ «Валори Агро» перерахувало позивачу 100 грн. за квитанцією № 1-704К від 20.01.2015.

Згідно з частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

У частині 1 ст. 1082 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

30.01.2015 ТОВ «Волари Агро» листом від 05.01.2015 вих. № 01/01-04 повідомило ТОВ «Валінор-Менеджмент» про відступлення права грошової вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню у розмірі 183 620.00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, відповідно до частини 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником, посилання скаржника на п. 13.4 договору оренди транспортного засобу від 01.08.2011 №01/08/11-01 є безпідставним.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор-Менеджмент» що договір факторингу № 14 від 26.12.2014 є недійсним, судова колегія вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 по справі № 910/15808/15 є законним та обґрунтованим, оскільки його винесено в результаті повного зясування обставин, що мають значення для справи та правильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор-Менеджмент» суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99,

101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 у справі №910/15808/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Валінор -Менеджмент» на рішення господарського суду Херсонської області від 08.09.2015 у справі №910/15808/15 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк

Суддя Л.В. Лавриненко

Суддя В.Т. Пироговський