донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

11.11.2015 справа №905/395/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівМартюхіної Н.О. Гези Т.Д., Агапова О.Л.
від позивачаМолодецький Р.А. - за довіреністю
від відповідачане з'явився
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від 17.08.2014 року
у справі№ 905/395/15 (суддя Огороднік Д.М.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Ксімекс» м. Одеса
до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь Донецька область
простягнення суми 476 248,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.05.2014 року по справі № 908/2671/13 позов задоволено частково:

- стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1; з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Ксімекс" (56072, м.Одеса, вул.Генерала Петрова, 49/1, код 01295813) суму основного боргу у розмірі 281807 (двісті вісімдесят одна тисяча вісімсот сім) 56коп., пеню у розмірі 13702 (тринадцять тисяч сімсот дві) грн. 81 коп., 3% річних у розмірі 6719 (шість тисяч сімсот дев'ятнадцять) грн. 92 коп., інфляційні нарахування у розмірі 164411 (сто шістдесят чотири тисячі чотириста одинадцять) грн. 03 коп., судовий збір у розмірі 9606 (дев'ять тисяч шістсот шість) 87коп;

- в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь Донецька область направило до Донецького апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17.08.2015р. по справі №905/395/15 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Концерн «Ксімекс» відмовити в повному обсязі.

В підтвердження доводів апелянт посилається на те, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи з порушенням норм матеріального та процесуального права.

По-перше, апелянт, вказує на те, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання відповідачем усього пакету документів передбаченого п. 6.3 договору, за відсутності яких строк оплати за договором не настав, та відповідно й відсутні правові підстави для звернення з позовом для позивача.

По-друге, апелянт зазначає, що сума, яка підлягала сплаті відповідачем була зменшена в односторонньому порядку на суму неустойки в розмірі 79382,40 грн., яку відповідач нарахував та утримав із загальної суми оплати, у зв'язку з порушенням позивачем строку поставки. Проте, суд першої інстанції безпідставно не прийняв це до уваги, пославшись на ст. 601 ЦК України та пункт 1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.13р № 14, та стягнув суму штрафу у складі основної заборгованості, яка підлягала утриманню.

В-третє, апелянт вказує на те, що вартість обладнання по договору становить 1009233,96 грн., яку він перерахував позивачу у повному обсязі з урахуванням зменшення вартості на суму неустойки у розмірі 79382,40 грн., проте, позивач здійснив корегування вартості обладнання внаслідок зміни курсу Евро, не надавши корегувального рахунку та розрахунку-корегування до податкової накладної. Узв'язку з чим, у апелянта не виникло грошове зобов'язання, отже вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних нарахувань на зобов'язання строк виконання по якому не настав, є неправомірним.

Ухвалою від 21.09.2015р. апеляційна скарга була прийнята до провадження Донецьким апеляційним господарським судом.

26.10.2015 року через канцелярію суду надійшов відзив від ТОВ «Концерн «Ксімекс», відповідно до якого позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні 11.11.2015 року представник позивача підтримав доводи викладені в запереченнях та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися. Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України про час і місце проведення судового засідання сторін по справі було повідомлено належним чином. Явка сторін у судові засідання апеляційної інстанції не була визнана обов'язковою.

Особливості меж перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені нормами ст. 101 ГПК України, які полягають у тому, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Нормами частини 2 цієї статті передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

10.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Ксімекс", як постачальником (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Металургійний комбінат "Азовсталь", як покупцем (відповідач) підписаний договір №088/єл/197, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених цим договором.

Кількість, номенклатура обладнання вказуються в специфікаціях до цього договору (п. 2.1 договору); поставка обладнання здійснюється по цінам, які визначені відповідно до умов поставки, вказані в специфікаціях (п. 4.1 договору).

Постачальник зобов'язується поставити обладнання на умовах поставки, вказаних в специфікаціях, строки поставки обладнання вказуються в специфікаціях (п. 3.2., п. 3.3 договору).

19.06.2014 між сторонами підписана специфікація №2 до договору, в якій сторони погодили найменування обладнання, кількість, ціну, строки та умови поставки - 29.08.2014 на умовах DDP -склад відповідача, строк оплати поставленого обладнання: 40% попередньої оплати, 20% - по факту готовності до відвантаження, 40% - відстрочка платежу 75 календарних днів з дати поставки; датою поставки вважається дата передачі обладнання представнику покупця на складі покупця з відміткою у видатковій накладній.

Також в п. 9 специфікації №2 сторонами погоджені умови про те, що у разі зміни (збільшення/зменшення) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до Євро, більш ніж на 3% на дату здійснення платежу, вартість обладнання, що підлягає оплаті, перераховується при наявності письмової заяви будь-якої із сторони по наступній формулі: С=В*(К2/К1) грн.., де В- неоплачена сума в національній валюті на дату підписання специфікації, що підлягає сплаті; С- сума в національній валюті України, яка повинна бути оплачена згідно умов договору після перерахунку; К1 - вартість одного Євро в національній валюті, згідно з погодженим сторонами курсом гривні по відношенню до Євро, які складає 16,120923 грн. за 1 євро, на дату 14.05.2014; К2- вартість одного Євро в національній валюті України, згідно курсу НБУ на дату платежу.

У випадку перерахунку суми оплати постачальник зобов'язаний надати покупцю коригувальний рахунок та рохрахунок-коригування до податкової накладної.

Листом від 06.10.2014 відповідач повідомив позивача про направлення транспорту та експедитора Семеніхіна О.О. для відвантаження електрообладнання за специфікацією №2 від 19.06.2014.

Судом апеляційної інстанції дослідивши наявні матеріали справи встановлено, що на виконання умов договору, позивач передав відповідачу обладнання на загальну суму 1009233,96грн., що підтверджується видатковою накладною №КК00000255 від 08.10.2014, копія якої міститься в матеріалах справи.

Поставлене згідно вищезазначеної накладної обладнання з боку відповідача прийнято уповноваженою особою, що підтверджується довіреністю на отримання цінностей №01773 від 03.10.2014, виданої на ім'я Семеніхіна О.О., та підписом останнього на вказаній накладній.

З накладної №КК00000255 від 08.10.2014 вбачається, що вона підписана обома сторонами без жодних зауважень, містить посилання на договір та всі необхідні відомості про товар, а також містить відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками така накладна є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Крім того, матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача щодо отримання товару від позивача на підставі договору.

Таким чином колегія суддів вказує, що поставка товару позивачем відповідачу на підставі вищевказаної накладної здійснювалась на виконання типового договору №088эл/197 (на придбання технологічного обладнання) від 10.10.2013.

Відповідачем здійснено частковий розрахунок за отримане обладнання, а саме: 25.06.2014 на суму 396912,00грн., 28.08.2014 на суму 172366,80грн., 24.09.2014 на суму 16953,96грн. Неоплаченим залишилось обладнання на суму 423001,20грн.

Листом №232 від 19.12.2014 позивач повідомив відповідача про здійснення корегування ціни поставленого обладнання на підставі п.9 специфікації станом на дату останнього дня строку для здійснення оплати - 22.12.2014. Відповідно до зазначеного рахунку-корегування вартість неоплаченого обладнання складала 515040,73грн.

22.04.2015 відповідачем здійснено частковий розрахунок за отримане обладнання на суму 343618,80грн.

Колегія суддів встановила, що на теперішній час відповідач на виконання умов договору перерахував 929850,56 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідачем прийнято обладнання у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у договорі.

Сторони є вільними у визначенні умов договору, ціни товару тощо.

Судом встановлено, що листом №72 від 15.05.2015 позивач повідомив відповідача про здійснення корегування ціни поставленого обладнання на підставі п.9 Специфікації станом на дату останнього платежу - 22.04.2015. Відповідно до зазначеного рахунку-корегування вартість неоплаченого обладнання на дату платежу складала 625426,36грн.

В подальшому позивач, на підставі п. 9 Специфікації виставив відповідачу корегуючий рахунок вартості обладнання №115-6 від 23.04.2015 на суму 281807,56 грн.

В матеріалах справи наявні докази надіслання рахунку №115-6 від 23.04.2015 на суму 281807,56 грн.

Колегією суддів перевірено вірність розрахунку позивача вартості обладнання, яка підлягає перерахуванню на підставі додаткових умов по специфікації №2, помилок не встановлено. Відомості щодо офіційного курсу НБУ гривні до Євро є загальновідомими та доступні відповідачу.

Посилання апелянта про не настання строку платежу по вартості обладнання, яка розрахована на підставі п. 9 Специфікації №2 у зв'язку з тим, що позивачем не надісланий розрахунок-коригування до податкової накладної, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки згідно умов договору строк оплати не залежить від дати отримання такого рахунку, формула перерахунку вартості обладнання погоджена в договорі, отже відповідач зобов'язаний був сам здійснити перерахунок та доплати різницю. Крім того в матеріалах справи наявні докази надіслання на адресу відповідача рахунку -коригування до податкової накладної.

Відповідно до матеріалів справи, апелянтом вартість отриманого обладнання на суму 281807,56грн. не сплачено.

Як роз'яснено в п. 1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, вимоги позивача про стягнення з від повідача вартості обладнання, яка була перерахована станом на 22.04.2015 (дата останнього платежу) на підставі умов п. 9 Специфікації №2, є правомірними. Дослідивши розрахунок здійснений позивачем встановлено, що він є вірним.

Враховуючи вищевикладене, встановлено, що відповідно до умов договору позивачем було передано відповідачу обладнання, вартість якого відповідач в повному обсязі не оплатив, заборгованість становить 281807,56грн.

Матеріали справи не містять жодних доказів в підтвердження перерахування позивачу коштів у розмірі 281807,56грн.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 281807,56грн. суми основного боргу.

Також, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п.7.2 договору просив суд першої інстанції стягнути з відповідача пеню, що нарахована на суму 423001,20грн., за період з 23.12.2014 по 21.04.2015 у розмірі 20304,06грн. та на суму 281807,56грн. за період з 22.04.2015 по 09.08.2015 у розмірі 12286,81 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.7.2 договору у випадку порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів апеляційної інстанції перевіривши розрахунок пені позивача, вказує на те, що суд першої інстанції правомірно визнав його не вірним, оскільки позивачем здійснений розрахунок пені за період понад 6 місяців.

Так, пеня нараховується з моменту порушення виконання зобов'язань, тобто з наступного дня після останньої дати платежу. Згідно договору строк оплати - 75 календарних днів з дня поставки. Відповідно до видаткової накладної, поставка відбулась 08.10.2014. Отже відповідач зобов'язаний був здійснити розрахунок з урахування коригування у зв'язку зі зміною курсу до 22.12.2014. Проте відповідачем остаточний розрахунок не здійсно. Тому пеня може бути нарахована за період з 23.12.2014 по 23.06.2015. Здійснений відповідачем розрахунок 22.04.2015 та відповідний перерахунок позивачем вартості обладнання станом на 22.04.2015 не змінили строк, з якого відповідач вважається таким, що порушив грошове зобов'язання, відповідач порушив грошове зобов'язання з 23.12.2014. Тому пеня може бути нарахована за період з 23.12.2014 по 23.06.2015.

Таким чином, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, розмір пені становить 27405,61 грн., який і підлягає задоволенню. ( 423001,2 грн. за період з 23.12.2014 по 21.04.2015, розмір пені становить 20304,06 грн., 281807,56 грн. за період з 22.04.2015 по 23.06.2015, розмір пені становить 7101,55 грн.)

Враховуючи несвоєчасну оплату відповідачем отриманого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних, що нараховані на суму 423001,20грн., за період з 23.12.2014 по 22.04.2015 у розмірі 4172,07 грн. та на суму 281807,56грн. за період з 23.04.2015 по 09.08.2015 у розмірі 2547,85 грн.

Дослідивши матеріали справи встановлено, що строки виконання грошового зобов'язання відповідачем порушені, так як до пред'явлення позивачем позову щодо стягнення 3% річних фактично залишилось невиконаним грошове зобов'язання відповідача перед позивачем.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача, судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції правомірно визнав його вірним, тому позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 6719,92 грн. підлягають задоволенню

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення інфляцію в розмірі 164411,03грн., яка нарахована на суму заборгованості за січень, лютий, березень, квітень та травень, червень 2015 року.

Колегією суддів перевірена вірність зробленого позивачем розрахунку інфляції та встановлено, що судом першої інстанції також вірно визначено що заявлені позивачем вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції дійшов до висновку про зменшення суми пені на 50%, що є правом суду в силу пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 13702,81 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно вищенаведеного колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що суд першої інстанції правомірно визнала позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для скасування рішення господарського суду Донецької області від 17.08.2015 року по справі № 908/395/15 суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

Результати апеляційного провадження у справі № 908/395/15 оголошені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь Донецька область на рішення господарського суду Донецької області від 17.08.2015 року по справі № 908/395/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 17.08.2015 року по справі № 908/395/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: Н.О. Мартюхіна

Судді Т.Д. Геза

О.Л. Агапов