номер провадження справи 27/148/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 Справа № 908/4824/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035 м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 11)

до Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008 м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 72)

про стягнення 1 059 532 грн. 93 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, дов. № 18-157 від 23.12.2014р.

Від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 20-697 від 09.09.2015р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя до Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь, м. Запоріжжя про стягнення 1 059 532 грн. 93 коп. пені за договором № 11-15/19 від 01.12.2014р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2015р., справу № 908/4824/15 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 01.09.2015р. справу № 908/4824/15 прийнято до розгляду суддею Дроздовою С.С., присвоєно справі номер провадження 27/148/15 та призначено судове засідання на 01.10.2015р.

У судовому засіданні 01.10.2015р. оголошувалася перерва до 29.10.2015р., відповідно до ст. 77 ГПК України з метою надання додаткових доказів.

29.10.2015р. продовжено розгляд справи № 908/4824/15.

29.10.2015р. до початку розгляду справи представники позивача та відповідача заявили письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 29.10.2015р. представник позивача підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві та надав пояснення до позовної заяви (додані до матеріалів справи). Просить суд стягнути з відповідача 1 059 532 грн. 93 коп. пені за договором № 11-15/19 від 01.12.2014р.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.10.2015р. проти позову заперечив на підставах викладених у письмовому відзиві (міститься в матеріалах справи) та надав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в обґрунтування зазначив, наступне: позивачем заявлено пеню за прострочення строків оплати поставленого товару за договором поставки № 11-15/19/20/2015/36 від 01.12.2014р. на загальну суму 1 059 532 грн. 93 коп. за періоди прострочки, які становлять від одного до десяти днів. З огляду на вищевикладене, допущене порушення зобов'язання, яке стало предметом заявленого позову, має виключний характер та було виправленим відповідачем безпосередньо в місяці, коли зобов'язання по кожній поставці повинні бути виконані. Відповідач зазначив, що розглядаючи питання про виконання відповідачем зобов'язань за договором, ПАТ «Запоріжсталь» не могло виконати зобов'язання внаслідок того, що за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. сума невідшкодованого державою ПДВ безпосередньо ПАТ «Запоріжсталь» складала 434 801 млн. грн., а вже за період з 01.01.2015р. по 30.06.2015р. дана сума склала 734 142 млн. грн. Згідно відомостей бухгалтерського обліку, дебіторська заборгованість контрагентів перед ПАТ «Запоріжсталь» складає 9 172 333 453, 60 грн.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного субєктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріальноправова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється субєктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що 01.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством Запорізький завод феросплавів (постачальник) та Публічним акціонерним товариством Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (покупець) укладено договір поставки № 11-15/19.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити, згідно п. 3.3 договору феросплави (товар), протягом строку з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., на умовах, у кількості та строки, зазначені в Специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Згідно п. 2.1.1 договору датою поставки товару та моментом переходу права власності вважається дата оформлення постачальником накладної перевізника (ПАТ ЗФЗ), при спільному прийманні та визначення ваги на ПАТ ЗФЗ, підтверджена сертифікатом якості постачальника.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що покупець проводить оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30-ти банківських днів з дати поставки товару.

Відповідно до п. 3.5 договору датою платежу вважається дата зарахування коштів на рахунок постачальника.

Згідно п. 3.6 договору при перерахуванні коштів на рахунок постачальника, покупець зобовязаний зазначити: Оплата за товар по договору № 11-15/19 від 01.12.2014р.

Пунктом 3.7 договору встановлено, що покупець гарантує постачальнику своєчасну оплату у відповідності до графіку оплати. У випадку прострочення оплати, постачальник залишає за собою право призупинити відвантаження на адресу покупця до повної сплати заборгованості.

Відповідно до п. 3.8 договору постачальник шляхом факсимільного та/або електронного зв'язку, передає покупцю протягом 2-х робочих днів з дати постачання товару рахунок на відвантажений товар, з наступним наданням оригіналів протягом 5-ти календарних днів з дати постачання товару та при наявності підписаної обома сторонами Специфікації, наступні документи:

- рахунок постачальника, оформлений, відповідно до вимог п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку» від 24.05.1995р. № 88;

- сертифікат якості;

В день виникнення у нього податкових зобовязань по ПДВ по операціях, здійснених

на виконання даного договору:

- виписати покупцю податкову накладну у відповідності з вимогами ст.ст. 187, 201 Податкового кодексу України.

Сторонами до договору поставки № 11-15/19 від 01.12.2014р. складено Специфікації: № 1 від 12.01.2015р., № 2 від 02.02.2015р., № 3 від 12.01.2015р., № 4 від 02.03.2015р., № 5 від 23.03.2015р., № 6 від 30.03.2015р., № 7 від 28.04.2015р., № 8 від 29.04.2015р., № 9 від 03.06.2015р.

Відповідно до додаткової угоди від 26.05.2015р. внесено зміни в Специфікацію № 8 від 29.04.2015р. до договору поставки, а саме строком поставки вважати травень 2015р. червень 2015р.

На виконання умов договору позивачем було поставлено та передано у власність відповідачу феросплави, що підтверджується наступними доказами: накладними, рахунками (містяться в матеріалах справи).

Долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями підтверджується несвоєчасна оплата відповідачем отриманого товару за виставленими позивачем рахунками.

Отже, відповідач не перерахував грошові кошти за поставлені феросплави у встановлений п. 3.3 договору строк, в результаті чого відповідачу позивачем нарахована пеня у розмірі 1 059 532 грн. 93 коп.

Отже, відповідач не виконав своє зобовязання щодо своєчасної оплати отриманого товару, чим порушив умови договору та вимоги чинного законодавства.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини другої статті 692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою для виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач прийняті на себе зобовязання виконав належним чином та поставив відповідачу феросплави, відповідно до умов договору № 11-15/19 від 01.12.2014р.

Відповідач за поставлений позивачем товар розрахувався у повному обсязі, але з порушенням строків, встановлених договором.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Як визначено ст. 230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пунктом 4 ст. 231 ГК України встановлено: у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п 7.6 договору у разі порушення строків поставки передбачених цим договором постачання у пункті 3.3, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, за кожен день прострочення оплати.

Частина 2 статті 343 ГК України прямо зазначається на те, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки відповідачем не виконувались своєчасно та належним чином зобов'язання щодо оплати вартості отриманого за договором товару, позивачем нарахована до сплати пеня.

З огляду на вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем строків оплати за договором, умови договору та приписи чинного законодавства, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача пені заявлена позивачем правомірно.

Заперечення відповідача спростовуються вищевикладеним та наступним:

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього ж Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Як встановлено судом, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Істотними для договору поставки є умови щодо предмету, кількості, асортименту та якості товару, що вбачається із змісту ст.ст. 266, 268 ЦК України.

В даному випадку, Договір визначає загальні умови поставки товару. Умови щодо якості товару, порядку оплати та строку дії Договору узгоджено сторонами в розділах 3, 4 та 8 Договору.

За змістом п. 3.8 договору постачальник шляхом факсимільного чи/або електронного зв'язку, передає покупцю протягом 2-х робочих днів з дати постачання товару рахунок на відвантажений товар, з наступним наданням оригіналів протягом 5-ти календарних днів з дати постачання товару та при наявності підписаної обома сторонами Специфікації також копію залізничної квитанції (накладної перевізника) чи/або накладної на відпуск товару, сертифікат якості, податкову накладну.

При цьому суд відзначає, що протягом всього часу з моменту отримання товару і до звернення позивача до суду з даним позовом відповідач жодного разу не висловлював претензій позивачу щодо невиконання умов п. 3.8 Договору, а навпаки, сплатив у повному обсязі вартість поставленого товару та використав його у своїй господарській діяльності.

Представник відповідача не заперечив в судовому засіданні проти факту отримання товару від позивача.

Крім того, за умовами розділу 4 Договору приймання продукції мало здійснюватися відповідачем з дотриманням вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості № П-6, затв. постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 15.06.1965 р. та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості № П-7, затв. постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р.

Згідно із п. 12 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю № П-6, приймання продукції за кількістю здійснюється по транспортним та товаросупровідним документам (рахунку-фактурі, специфікації, опису, пакувальним ярликам тощо) відправника (виробника). Відсутність вказаних документів або деяких із них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається Акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документі відсутні.

Відповідно до п. 14 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості № П-7, приймання продукції по якості і комплектності здійснюється у точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними та особовими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також по товаросупровідним документам, що засвідчують якість і комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура. специфікація і т.ін.). Відсутність вказаних супровідних документів або деяких з них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається Акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті зазначається, які документи відсутні.

В даному випадку, відповідач відповідних Актів, з яких вбачалося б про відсутність певних документів або товару (продукції) до суду не надав. Доказів наявності будь-яких заперечень під час отримання товару відповідачем також не надано.

За змістом ч. 1 ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві (ч. 2 ст. 666 Цивільного кодексу України).

Виходячи зі змісту статей 688 та 690 Цивільного кодексу України, товари, від яких покупець відмовився, повинні прийматися ним на відповідальне зберігання.

Доказів відмови відповідача від Товару та прийняття його у встановленому порядку на відповідальне зберігання, до суду також відповідачем не надано.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що товар за договором був поставлений позивачем у відповідності до його умов та з усіма документами, визначеними у пунктом 3.7 договору.

Посилання відповідача на те, що накладні, якими позивач обґрунтовує факт поставки товару відповідачу оформлені неналежним чином (підписані не уповноваженими особами) не мають істотного значення для вирішення спору.

Згідно пунктів 2.4 та 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затв. Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (зі змінами та доповненнями) первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Крім того, за змістом п. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу сторін на те, що надані позивачем накладні є належним доказом здійснення господарської операції щодо поставки продукції за договором.

Відповідач фактично отримало від позивача товар. При цьому, за весь період взаємовідносин відповідач жодного разу не оспорював ані підпису на накладних, ані факту отримання ним товару.

Як вже зазначалось, статті 712 та 692 ЦК України до обовязків покупця, зокрема, відносять оплату товару після отримання його від продавця, якщо інше не встановлено законом або договором. Факт отримання товару за договором підтверджений матеріалами справи.

Відповідач не навів передбачених законом обставин, які б звільняли його від виконання обовязку щодо належного виконання умов договору та, відповідно, від відповідальності у вигляді пені за прострочку виконання грошового зобовязання.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені на підставі ст.ст. 22, 83 ГПК України, ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Тобто, наведена правова норма надає господарському суду право (а не встановлює обовязок) зменшити розмір неустойки, що стягується. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, незначності прострочення у виконанні зобовязання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, на яку посилається відповідач, у разі якщо штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 ГК України, ст.ст. 6, 627 ЦК України при укладенні господарських договорів сторони вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Викладені відповідачем у своєму клопотанні обставини не спростовують факт наявності його вини у простроченні виконання грошового зобовязання та не звільняють від належного виконання умов укладеного сторонами договору щодо здійснення оплати за товар в установлені строки.

Суд зазначає, що в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів у підтвердження документального скрутного фінансового становища підприємства та наявності виключного випадку, необхідного для зменшення розміру пені.

Таким чином у суду відсутні правові підстави для зменшення суми неустойки (пені).

Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім належним їй майном.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

На підставі статті 85 ГПК України 29.10.2015року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір до суду доведений з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя до Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь, м. Запоріжжя задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008 м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 72, ) на користь Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035 м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 11, ) 1 059 532 (один мільйон пятдесят девять тисяч пятсот тридцять дві) грн. 93 коп. пені, 21 190 (двадцять одна тисяча сто девяносто) грн. 64 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 04.11.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.