КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2015 р. Справа№ 910/15781/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: не з'явилися

від відповідача: Гіндрюк Т.С. - дов. від 28.02.2013 року № 217/13-Н

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Агро-Союз" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року

у справі № 910/15781/15 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Агро-Союз" (смт. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області)

до Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (м. Київ)

про визнання договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903 недійсним

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія „Агро-Союз" з позовом до Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсним договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903, укладений між сторонами по справі.

Рішенням від 11.08.2015 року господарський суд міста Києва у позові відмовив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду ТОВ „Компанія „Агро-Союз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року по справі № 910/15781/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 року апеляційну скаргу ТОВ „Компанія „Агро-Союз" було прийнято до провадження та призначено розгляд справи № 910/15781/15 у судовому засіданні за участю представників сторін.

Розпорядженням секретаря судової палати від 29.10.2015 року склад судової колегії змінювався.

В судове засідання 29.10.2015 року повноважні представники позивача не з'явилися та про причини неявки своїх представників суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 29.10.2015 року представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 22.12.2014 року Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль" (кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю „Агро-Союз" (поручитель) уклали договір поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою), відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно з Приватним акціонерним товариством „Агро-Союз" (позичальник) за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов генерального кредитного договору від 29.05.2013 року № 010/4-01-03-3/481, укладеного між Публічним акціонерним товариством „Райффайзен Банк Аваль", Приватним акціонерним товариством „Агро-Союз" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Компанія „Агро-Союз".

Згідно з п. 1.3 договору поруки у випадку внесення змін до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя та/або які не передбачені пунктом 1.4, 1.5 цього договору, сторони встановили наступний порядок отримання згоди поручителя на такі зміни: кредитор направляє поручителю письмове повідомлення із зазначенням умов, що підлягають зміні у забезпечених зобов'язаннях та збільшують обсяг відповідальності поручителя; поручитель зобов'язаний протягом 10 банківських днів з моменту отримання зазначеного повідомлення надіслати кредитору письмову згоду на зміну забезпечених зобов'язань або письмово повідомити кредитора про непогодження змін; у разі неотримання кредитором письмової відповіді від поручителя у встановлений строк, зміни до забезпечених зобов'язань, зазначені у повідомленні кредитора, вважаються погодженими поручителем та забезпечуються порукою відповідно до умов цього договору у зміненому розмірі без укладення додаткової угоди до договору.

В п. 1.4 договору поруки сторони погодили, що без додаткового отримання попередньої згоди поручителя, у тому числі без додаткового повідомлення поручителя та без укладення додаткових угод до договору, порукою за цим договором також забезпечується у повному обсязі забезпечені зобов'язання, які виникнуть (зміняться) внаслідок внесення змін до кредитного договору, зокрема внаслідок внесення змін до кредитного договору щодо продовження на будь-які строки користування кредитом (його частинами) та/або будь-яку зміну строків виконання всіх або окремих забезпечених зобов'язань, що призводять до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, та/або до збільшення суми нарахованих процентів; збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів (капіталізація процентів); будь-якого збільшення розміру процентів за кредитним договором, відповідно до умов кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором; зміни будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом; доповнення зобов'язань позичальника зобов'язаннями зі сплати комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів; розширення змісту забезпеченого зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Підписанням договору поручитель погоджується на збільшення обсягу його відповідальності внаслідок внесення вищенаведених змін до Кредитного договору та підтверджує, що порука за цим договором забезпечує збільшення внаслідок таких змін забезпечені зобов'язання без отримання його додаткової згоди, у тому числі без його додаткового повідомлення та без укладення додаткових угод до цього договору.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою), позивач вказує на те, що порукою було забезпечене основне зобов'язання, в тому числі і те, яке буде змінене в майбутньому, а отже, є всі підстави вважати, що порука була встановлена відносно заздалегідь невизначеного обсягу грошових зобов'язань, тому обсяг майбутньої відповідальності поручителя є невизначеним, що суперечить суті поруки; надання згоди на майбутні зміни обсягів основного зобов'язання не усуває невизначеності обсягів майбутньої відповідальності поручителя на момент укладення договору поруки, тому що поручатися можна лише за існуюче, а не майбутнє і заздалегідь невизначене за обсягами зобов'язаннями; обсяг відповідальності поручителя був поставлений в залежність від волевиявлення сторін основного зобов'язання, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки створює підстави для завдання шкоди майновим інтересам поручителя через неузгоджене збільшення із ним розміру його грошової відповідальності.

Таким чином, позивач стверджує, що положення пункту 1.4 договору поруки збільшують обсяг його відповідальності в односторонньому порядку, що є підставою для визнання недійсним договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий господарський суд мотивував своє рішення свободою договору та тим, що позивач при укладенні оспорюваного правочину завчасно надав згоду на зміну обсягу відповідальності.

Так, ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаною статтею Цивільного кодексу України закріплено положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

З огляду на вищевикладене місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що у п. 1.4 договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) поручитель завчасно дав згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності, зокрема, в частині підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що завчасне погодження поручителем можливості збільшення на майбутнє обсягу його відповідальності, надане ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, не суперечить положенням законодавства України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з огляду на що відсутні підстави для визнання недійсним договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

В апеляційній скарзі як на підставу для визнання договору недійсним позивач посилався на ч. 1 ст. 559 ЦК України, в якій зазначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Втім колегія суддів вважає таке посилання безпідставним, оскільки норма Закону, яка визначає підстави для його припинення не може бути підставою для визнання його недійсним, а припинятися може лише дійсний правочин.

Крім того, місцевим господарським судом було правомірно відхилено посилання позивача на те, що оспорюваний договір поруки не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим Правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

В п. 3.11 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 зазначено, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами, що на момент вчинення договору поруки від 22.12.2014 року № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) у сторін (як позивача так і відповідача) був відсутній намір створити правові наслідки, що обумовлені таким договором.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Агро-Союз" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі № 910/15781/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі № 910/15781/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/15781/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун