ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.11.2015 Справа № 920/1442/15

Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/1442/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп», м. Суми,

до відповідача Приватної комерційно-технологічної фірми «Екотех», м. Суми,

про стягнення 105890,86 грн.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1В, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

В судовому засіданні, розпочатому об 10 год. 10 хв. 02.11.2015 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 11 год. 00 хв. 03.11.2015 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 95890,86 грн. понесених збитків, 10000,00 грн. моральної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на статті 230, 519 та 611 Цивільного кодексу України.

Позивач вважає, що при укладенні 09.02.2013 року між сторонами договору № 2 про відступлення права вимоги (далі договору № 2) відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 3.1.4 договору № 2 та статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобовязанні (відповідач) відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, а згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач посилається на те, що у справі № 920/1359/14 за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарічник» (боржника за договором № 2) про стягнення 790843,03 грн. Господарським судом Сумської області встановлено, що надані позивачем первинні документи, зокрема, картки розрахунків та акти виконаних робіт не є належними доказами виникнення заборгованості боржника перед відповідачем, а відтак і перед позивачем, оскільки зазначені документи не містять взаємозвязку між договором б/н від 01.04.2006 року та додатковою угодою № 1 від 28.04.2006 року і конкретно не відображають виконання робіт по цих договорах.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає рішення суду від 16.10.2014 року у справі № 920/1359/14 доказом навмисного введення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні сторонами договору № 2.

За відступлене за договором № 2 право вимоги до ТОВ «Зарічник» у сумі 797992,11 грн. позивач сплатив відповідачеві винагороду в розмірі 39900,00 грн., яку вважає збитками, заподіяними йому відповідачем.

Крім того, при зверненні з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Зарічник» 790843,00 грн. заборгованості до Господарського суду Сумської області у справі № 920/1359/14 позивач сплатив у доход держбюджету 8045,43 грн. судового збору, що також вважає збитками, заподіяними йому відповідачем, навмисним введенням його в оману при укладенні договору № 2.

Оскільки, згідно частини другої статті 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, то позивач вважає, що йому відповідач зобовязаний відшкодувати вищезгадані збитки у повному розмірі, тобто в сумі 95890,86 грн. (47945,43х2=95890,86 грн.), а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000,00 грн.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить суд відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог повністю, оскільки вважає позовну заяву безпідставною.

Відповідач зазначає, що згідно акту приймання-передачі на виконання пункту 3.1.2 договору № 2 відповідачем була передана позивачеві вся документація, яка передбачена умовами договору і яку забажав отримати новий кредитор (позивач) по вимогам до ТОВ «Зарічник» (боржника). В рішенні господарського суду у справі № 920/1359/14, на яке посилається позивач, встановлено, що надані останнім карта рахунку та акти виконаних робіт не є належними доказами виникнення та існування заборгованості ТОВ «Зарічник» перед відповідачем за договором від 01.04.2006 року на суму 790843,03 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача у справі № 920/1359/14.

Відповідач звертає увагу суду на те, що такого документу як картка розрахунків чи карта рахунку він позивачеві за актом приймання-передачі документів від 09.02.2013 року не передавав, а з шести найменувань отриманих від відповідача документів позивач у справі № 920/1359/14 використовував лише договір та акти виконаних робіт. За додатковими документами та допомогою в доказуванні наявності боргу ТОВ «Зарічник» перед відповідачем позивач не звертався до відповідача.

Відповідач вважає безпідставним твердження позивача про введення його в оману. Позивач не вимагав розірвання договору № 2, не вимагає визнання цього договору недійсним, тобто визнає вказаний договір чинним, а тому вимога сплатити збитки є безпідставною та нічим не доведеною.

Відповідач надав суду копію додатку № 1 від 01.09.2013 року до договору № 2 від 09.02.2013 року.

Представник позивача в судовому засіданні 03.11.2015 року подав суду текст рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2014 року у справі № 920/1359/14, роздрукований ним з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки копії рішення від суду відповідач не отримував, а суд витребовував від позивача копію рішення у зазначеній справі.

Суд долучив до матеріалів справи подані відповідачем та представником позивача документи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

09.02.2013 року сторони уклали між собою договір № 2 про відступлення права вимоги (договір № 2).

Згідно пункту 1.1 договору № 2, відповідач зобовязався передати у власність позивачу право вимоги до ТОВ «Зарічник» (далі боржника) за договором б/н від 01.04.2006 року та додатковою угодою № 1 від 28.04.2006 року у сумі 797992,11 грн., а позивач зобовязався прийняти на себе це право вимоги і стати новим кредитором по відношенню до боржника за договорами.

Згідно пункту 2.1 договору № 2, за здійснення відступлення права вимоги позивач сплачує відповідачеві винагороду у розмірі 39900,00 грн.

Відповідач зобовязався передати позивачеві усі необхідні документи (згідно додатку № 1): оригінали документів за 2006, 2007, 2008, 2009 роки у постійне користування (пункт 3.1.2 договору № 2).

Згідно пункту 3.1.4 договору № 2, відповідач (первісний кредитор) відповідає перед позивачем (новим кредитором) за недійсність переданої йому вимоги.

Відповідач на виконання пункту 3.1.2 договору № 2 передав позивачеві, згідно додатку № 1 до договору акту № 2 приймання-передачі, оригінали наступних документів: договір б/н від 01.04.2006 року та додаткову угоду № 1 від 28.04.2006 року, укладені між відповідачем та боржником; довідки про вартість виконаних відповідачем боржнику робіт за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; дефектні акти за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; відомості ресурсів за 2006, 2007, 2008, 2009 роки; банківські виписки за 2006, 2007, 2008, 2009 роки. Разом 24 папки (а.с. 10).

У додатку № 1 до договору № 2 акті № 2 приймання-передачі (а.с. 10) зазначено, що відповідач передає, а позивач приймає оригінали вищезазначених документів. Акт № 2 приймання-передачі підписаний сторонами і скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень чи претензій щодо кількості, якості, відповідності переданих та прийнятих документів умовам договору № 2.

Таким чином, відповідач 09.02.2013 року належним чином виконав свої зобовязання за договором № 2 перед позивачем, передавши позивачеві усі необхідні документи (згідно додатку № 1 до договору № 2) без будь-яких зауважень чи претензій зі сторони позивача.

У свою чергу позивач 14.02.2013 року виконав свій обовязок, згідно пунктів 2.1 та 3.2.1 договору № 2 щодо сплати відповідачеві винагороди за відступлення права вимоги в розмірі 39900,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 350 від 13.02.2013 року, одержаного та проведеного банком 14.02.2013 року (а.с. 12).

Стверджуючи, що відповідач, як сторона договору № 2, навмисно ввів його в оману при укладенні договору № 2, позивач не навів у своїй позовній заяві та не надав суду жодного належного доказу, що свідчив би про навмисне введення його відповідачем в оману при укладенні договору № 2.

Згідно частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Позивач не надав суду доказів визнання договору № 2 судом недійсним внаслідок навмисного введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, і у позові, що розглядається у даній справі, не висуває вимоги щодо визнання згаданого договору недійсним.

Поряд з цим, позивач безпідставно просить суд застосувати наслідки вчинення правочину під впливом обману, передбачені частиною другою статті 230 Цивільного кодексу України.

Позивач безпідставно та необґрунтовано вважає, що рішення суду у справі № 920/1359/14 за його позовом до ТОВ «Зарічник» про стягнення 790843,03 грн., яким йому відмовлено в задоволенні позову, є доказом навмисного введення його відповідачем в оману при укладенні договору № 2 щодо обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається зі змісту рішення суду у справі № 920/1359/14, позивачеві було відмовлено в задоволенні позову, оскільки надана ним в якості доказу у справі карта рахунку 3772 за 01.01.2007-31.12.2012 року не є первинним документом, а тому не є належним доказом наявності боргу за договором від 01.04.2006 року. Позивач не надав суду належних доказів існування заборгованості за договором від 01.04.2006 року, додатковою угодою від 28.04.2006 року та за договором від 27.12.2007 року, право вимоги за яким відповідач позивачеві не передавав.

Крім того, підставою для відмови позивачеві у позові у справі № 920/1359/14 було те, що договір відступлення права вимоги № 2 від 09.02.2013 року (договір № 2), укладений між позивачем та відповідачем (між ТОВ «Брокінвестгруп» та ПКТФ «Екотех»), за своєю суттю є договором факторингу, а позивач не є юридичної особою фінансовою установою, яка має право надавати фінансові послуги, зокрема, укладати договори факторингу щодо отримання права вимоги за кредитними договорами та не здійснює діяльність з надання виключно фінансових послуг.

Той факт, що позивач не довів у суді у справі № 920/1359/14 правомірність та обґрунтованість своїх позовних вимог до ТОВ «Зарічник», не надав суду належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, не є доказом навмисного введення відповідачем позивача в оману при укладенні договору № 2 щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 названого Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, безпідставними та необґрунтованими є позовні вимоги позивача у даній справі щодо стягнення з відповідача 95890,86 грн. збитків та 10000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі покладаються на позивача у звязку з відмовою в задоволенні його позову повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 11.11.2015 року.

Суддя ОСОБА_4