РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/22493/15
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛР Хелс енд Бьюті Сістемс»

про стягнення 37 479,11 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (фізична особа-підприємець);

ОСОБА_2 (ордер НОМЕР_1 від 21.07.2015р.);

від відповідача: Железняк О.В. (представник за довіреністю №52 від 05.10.2015р.).

В судовому засіданні був присутній вільний слухач ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛР Хелс енд Бьюті Сістемс» (надалі також - відповідач) суми в розмірі 37 479,11 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача суму витрат на послуги адвоката в розмірі 12 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов'язання за Договором №221 від 12.03.2007р., зокрема, не здійснює оплату наданих позивачем послуг у встановлені Договором строки.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи при цьому, що відповідач не має оригіналу Договору №221 від 12.03.2007р., а тому не вважає його укладеним. Натомість, між відповідачем та позивачем укладений схожий за предметом Договір №1/221 від 01.03.2007р. Саме в межах Договору №1/221 відповідачем було складено та підписано в односторонньому порядку Акти №04/221 та №05/221. Окрім того, послуги за зазначеними актами за квітень та травень 2015 року відповідачем були оплачені. Також відповідач звернув увагу суду на те, що позивач просить стягнути з відповідача кошти не за Договором №1/221, а за іншим Договором - №221, не зважаючи на те, що в межах договору №221 між позивачем та відповідачем не складалися акти здавання - приймання послуг. Таким чином, факт оплати відповідачем коштів за зобов'язаннями, що витікають з іншого договору між сторонами спору, який не пов'язаний із обставинами позову, не є та не може бути кваліфікований як часткове визнання позову або часткову відсутність предмету спору. При цьому, якщо позивач вважає, що відповідач має обов'язок ще додатково сплатити на його користь за надані послуги в квітні та травні 2015 року за Договором №221 (на цю ж суму та того ж об'єму послуг), то позивач повинен довести, що в квітні та травні 2015 року ним були двічі надані послуги, як за Договором №1/221, так і за Договором №221. В іншому випадку з відповідача будуть повторно стягнуті кошти за вже сплачені послуги. Також, у відзиві зазначено, що відповідач неодноразово повідомляв позивача про те, що у товариства відсутній Договір №221, окрім того, повідомляв позивача про відмову від договору та його розірвання, якщо такий в дійсності укладався між сторонами.

Позивачем подано до суду пояснення на відзив відповідача, в яких зазначено, що виплати коштів відповідачем з березня 2007р. здійснювались саме за Договором №221. Дійсність Договору №221 підтверджується листом ПУАТ «Фідобанк» від 17.07.2015р. Позивачем також зазначено, що позивач дійсно підписував Договір 1/221, але він не є договором з оплати послуг дистриб'ютора, це - договір по роботі з повною мережею замовника (відповідача), частиною мережі якої і є структура позивача. Лише один пункт Договору 1/221 стосується обов'язків позивача, а саме пп. 7 п. 6 ст. 3.1. У поясненнях зазначено, що позивачу невідомо на якій підставі і за чиїм рішенням відповідач вирішив перестати виконувати зобов'язання по чинному Договору №221 та почати виконувати їх по Договору 1/221. Тому грошові кошти, відправлені за Договором 1/221 за квітень і травень 2015 року були повернутв позивачем відповідачу як помилковий платіж.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 06.10.2015р.

В судовому засіданні 06.10.2015р. оголошено перерву до 20.10.2015р.

В судовому засіданні 20.10.2015р. судом було продовжено строк розгляду спору на 15 днів терміном до 12.11.2015р. включно та оголошено перерву в справі до 03.11.2015р.

В судовому засіданні 03.11.2015р. судом було оглянуто наданий позивачем оригінал Договору №221 від 12.03.2007р.

В судовому засіданні 03 листопада 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2007 року між позивачем (підприємець за Договором №221) та відповідачем (підприємство за Договором №221) було укладено Договір №221 (надалі - Договір №221), відповідно до п. 1.1. якого позивач за винагороду надає відповідачу послуги по пошуку, залученню та курируванню потенційних покупців товарів відповідача (надалі товари) на умовах,передбачених в даному Договорі. Послуги позивача спрямовані на збільшення закупок товарів відповідача. Дані послуги включають, зокрема, але не виключено, пошук потенційних покупців товарів, надання їм інформації про асортимент, споживчі якості та інші особливості товарі, а також необхідного навчання та супутніх роз'яснень.

Надання послуг, період та розмір винагороди позивача, сторони підтверджують актом здачі-приймання наданих послуг. Оплата послуг позивача здійснюється по факту їх надання на підставі акту здачі-приймання послуг за відповідний календарний період, строк якого не перевищує 31 календарний день. Відповідач виплачує винагороду на розрахунковий рахунок позивача. (п. 3.1. Договору №221).

В підтвердження надання позивачем послуг за Договором №221 в період з квітня 2015 року по червень 2015р. на загальну суму в розмірі 37 479,11 грн., останнім надано до матеріалів справи підписані в односторонньому порядку, а саме з боку позивача, Акти здавання-приймання наданих послуг: №04/221 від 30.04.2015р. на суму 11 803,85 грн., №05/221 від 31.05.2015р. на суму 12 816,63 грн. та №06/221 від 30.06.2015р. на суму 12 858,64 грн.

Зазначені Акти, як вказано вище не підписані з боку відповідача, однак в підтвердження прийняття зазначених послуг позивач надав до матеріалів справи Акти за Договором №1/221: №04/221 від 30.04.2015р. на суму 11 803,85 грн., №05/221 від 31.05.2015р. на суму 12 816,63 грн. За червень 2015 року Акту здавання-приймання наданих послуг з підписом відповідача ні за Договором №221, ні за Договором 1/221 до матеріалів справи не надано.

Відповідач проти прийняття послуг за Договором №221 на суму 37 479,11 грн., заперечує, зазначаючи, що за вказаним Договором послуги позивачем відповідачу не надавались, а надавались лише за Договором 1/221.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2007р. між позивачем (виконавець за Договором №1/221) та відповідачем (замовник за Договором №1/221) було укладено Договір №1/221 (надалі - договір №1/221), відповідно до п. 1.1. якого позивач надає відповідачу послуги та рекомендує дії, спрямовані на збільшення об'ємів продажу товарів відповідача в Україні.

Факт надання послуг та розмір винагороди позивача сторони підтверджують актом здачі-приймання робіт щомісячно. (п. 4.1. Договору №1/221).

За послуги, надані позивачем у відповідності до даного Договору, відповідач виплачує йому винагороду в розмірі 1% від конусної основи товарів, проданих у звітний місяць всією мережею відповідача. (п. 4.2. Договору №1/221).

Як зазначає відповідач, Акти №04/221 від 30.04.2015р. та №05/221 від 31.05.2015р. були підписані відповідачем в односторонньому порядку та були направлені позивачу. Позивач зазначені акти з свого боку не підписав, однак на підставі платіжних доручень №3675 від 13.10.2015р. на суму 11 803,85 грн. та №3676 від 13.10.2015р. на суму 12 816,62 грн. відповідач оплатив послуги по Договору №1/221 за квітень та травень 2015 року.

У відповідності до тверджень позивача, перераховані кошти за платіжними дорученнями №3675 від 13.10.2015р. на суму 11 803,85 грн. та №3676 від 13.10.2015р. на суму 12 816,62 грн. були повернуті позивачем 29.10.2015р. відповідачу як помилково зараховані, про що свідчить виписка по рахунку позивача за вказану дату.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що відповідачем не проведено розрахунку за надані позивачем згідно Договору №221 послуги, що стало підставою для захисту своїх інтересів в суді.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ГК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір №221, який є предметом розгляду в даній справі, є Договором послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. (ч. 1 ст. 902 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та відповідно до ст. 629 ЦК України договір, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з розділу 7 Договору №221, то строк його дії становить 1 рік та вступає він в силу з момент його підписання. Договір вважається пролонгованим на наступний рік, якщо ні одна з сторін не заявила про його розторгнення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. (ст. 631 Цивільного кодексу України).

Тобто сторонами погоджено, що у випадку звернення однією із сторін до іншої із заявою про розторгнення Договору №221, то він вважається припиненим.

23.04.2015р. відповідач листом №19, яке надіслане було позивачу поштою, вказав, що за період з березня 2007р. по даний момент усі виплати здійснювалися відповідачем по Договору №1/221. Також, зазначеним листом відповідач повідомив позивача про розірвання будь-яких існуючих між сторонами договорів.

Листом №33 від 18.06.2015р. відповідач повідомив позивача про необхідність надання документального підтвердження виконаних робіт, а саме: документальне підтвердження проведення презентацій та навчальних семінарів, документи, що підтверджують оренду приміщень для семінарів, списки учасників, фото семінарів, програми семінарів, документи, що підтверджують проведення зустрічей з потенційними покупцями.

В листі №36 від 30.06.2015р. відповідач повідомив позивача, що Договір №221 відсутній. Відповідач вважає, що послуги надавались за Договором №1/221, про що інформувало позивача в попередніх листах, тому, виправлення із зазначенням реквізитів Договору №1/221, що внесені до Актів, є правильними.

29.07.2015р. відповідач листом №40 повідомив позивача, що підстави для виплати коштів за Актами за квітень і травень 2015 року по Договору №221 відсутні, так як факти надання послуг жодним чином не підтверджені. Окрім того, в зазначеному листі відповідач зазначив, що у випадку наявності у позивача Договору №221, відповідач з 01.06.2015р. повідомляє про дострокове розірвання цього Договору. Даним листом відповідач додатково повідомив про відмову від Договору №221, а також від будь-якого продовження (пролонгації) його дії у майбутньому.

Листом №42 від 06.08.2015р. відповідач повідомляє, що не підписував Акти за квітень та травень 2015 року в рамках Договору №221 і тому відсутні підстави для перерахування позивачу коштів в розмірі 37 479,11 грн.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи факт надання відповідачу послуг за Договором №221 надав до матеріалів справи Акти здавання-приймання наданих послуг №04/221 від 30.04.2015р., №05/221 від 31.05.2015р. та №06/221 від 30.06.2015р., які підписані лише зі сторони позивача, тобто не погоджені відповідачем.

Факт неприйняття та непогодження зазначених Актів відповідачем підтверджується викладеним вище листуванням.

Натомість, відповідач підтверджує надання позивачем послуг за Договором №1/221 на суму 24 620,48 грн. на підставі Актів здавання-приймання наданих послуг №04/221 від 30.04.2015р. на суму 11 803,85 грн. та №05/221 від 31.05.2015р. на суму 12 816,63 грн.

Зазначені послуги, надані позивачем на підставі Договору №1/221, були оплачені відповідачем на підставі платіжних доручень №3675 від 13.10.2015р. на суму 11 803,85 грн. та №3676 від 13.10.2015р. на суму 12 816,62 грн.

29.10.2015р. позивачем були повернуті вказані кошти відповідачу як помилково зараховані, про що свідчить виписка по рахунку позивача за вказану дату.

Вже під час перебування справи в провадженні, відповідачем, знову, на підставі платіжних доручень №3772 від 03.11.2015р. та №3773 від 03.11.2015р. було здійснено перерахування грошових коштів на суму 11 803,85 грн. та на суму 12 816,62 грн. відповідно, на рахунок позивача за надані останнім послуги по Договору №1/221.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. (ст. 32 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу. Отже, ніякі інші документи не можуть підтверджувати обставини, що є підставою для покладення на перевізника відповідальності за незбереження вантажу. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. (п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Дослідивши зміст обґрунтування позовних вимог в даній справі, суд вважає, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження погодження та прийняття відповідачем послуг за Договором №221 на підставі Актів здавання-приймання наданих послуг за квітень-червень 2015 року, оскільки, наявність з боку відповідача вчасно надісланих позивачу заперечень щодо факту надання позивачем та отримання відповідачем послуг за Договором №221 ставить під сумнів існування обставин надання позивачем послуг саме по зазначеному Договору.

Також, відсутність факту надання позивачем послуг за Договором №221 в період з квітня по червень свідчить лист відповідача від 23.04.2015р. №19, яким останній зазначив про розірвання будь-яких існуючих між сторонами договорів.

Окрім того, основним фактором, який спростовує факт надання позивачем послуг, є відсутність в матеріалах справи підписаних обома сторонам Актів здавання-приймання наданих послуг.

Як передбачено нормами статті 83 Господарського процесуального кодексу України, що також відображено в п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 р. №01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року», господарський суд не має права без відповідного клопотання заінтересованої сторони виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи, що підставою для звернення до суду з даним позовом є Договір №221, тому дослідження обставин надання/ненадання послуг за Договором №1/221 є виходом суду за межі позовних вимог, що суперечить вказаним вище нормам.

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис

Відтак, з урахування наданих в матеріалах справи доказів, суд не може дійти однозначного висновку про надання позивачем послуг відповідачу, з огляду на відсутність в справі первинних документів (в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»), а саме двосторонньо підписаних актів наданих послуг, на підтвердження надання таких послуг відповідно до умов Договору №221.

Таким чином, за відсутності погоджених та підписаних зі сторони відповідача Актів здавання-приймання наданих послуг за квітень-червень 2015 року по Договору №221 і відсутності обставин надання позивачем послуг по цьому Договору, суд вбачає і відсутність підстав для визнання позовних вимог в даній справі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними в справі доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/22493/14 є недоведеними та задоволенню не підлягають.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір позивача в розмірі 1 827,00 грн. та оплачена останнім вартість витрат на послуги адвоката в розмірі 12 000,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про судовий збір», покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.11.2015р.

Суддя С.М. Морозов