ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.11.2015 Справа № 905/2476/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Рильцовій Є.Ю. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства Завод Запоріжавтоматика м. Запоріжжя

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Донецький електрометалургійний завод, м.Донецьк

про стягнення заборгованості у розмірі 114342,72грн, 3% річних у розмірі 5856,20грн.

за участю уповноважених представників :

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю №131/2-1 від 16.06.2015р.);

від відповідача: не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 10.11.2015р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Публічного акціонерного товариства Завод Запоріжавтоматика, м. Запоріжжя звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства Донецький електрометалургійний завод, м.Донецьк про стягнення заборгованості у розмірі 114342,72грн, 3% річних у розмірі 5856,20грн.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки № від 22.12.2011р. з оплати відвантаженого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування 3% річних.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ч.1 ст. 193, ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, ч.2 ст. 11, ч. 2 ст. 509, ст. ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530, ч.ч. 1,2 ст. 625, ст. ст. 629, 655, ч.ч. 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України, ч. 1ст. 1, п.1 ч. 1ст. 12, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 61, 64, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки № від 22.12.2011р. з додатком № 1; додаткову угоду №1 від 20.09.2012р.; додаткову угоду від 29.11.2012р.; додаткову угоду №2 від 31.10.2013р.; додаткову угоду від 26.11.2013р.; специфікації №1 від 22.12.2011р, №2 від 20.09.2012р., №3 від 06.10.2012р., №4 від 25.10.2012р., №5 від 31.10.2013р., №6 від 26.11.2013р.; претензію №46/2-1 від 12.02.2014р. та докази її направлення відповідачу; видаткову накладну №352 від 30.12.2013р.; картку регістру за рахунком №361 з 01.01.2013р. по 24.03.2014р.; лист №34/2-1 від 28.01.2014р.; лист №141/2-1 від 16.06.2014р. про направлення акту звірки взаємних розрахунків та докази його направлення відповідачу; витяг з ЄДРПОУ стосовно статусу та місцезнаходження позивача; копію ухвали господарського суду Донецької області від 26.05.2014р.; лист господарського суду Донецької області №01-42/115 від 07.08.2015р.; лист №206/2-1 від 29.09.2015р. про неможливість пересилання пошти на адресу відповідача.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: пояснення №236/2-1 від 19.10.2015р. стосовно відсутності в провадженні господарського суду або іншого суду чи органу, який у межах своєї компетенції вирішує господарський спір між сторонами цієї справи, про цей предмет, з тих же підстав з додатками; пояснення №237/2-1 від 19.10.2015р. стосовно предмету заборгованості; довіреність №131/2-1 від 16.06.2015р. на представника позивача; пояснення №257/2-1 від 02.11.2015р. щодо неможливості направлення на юридичну адресу відповідача позовної заяви з додатками; клопотання про виключення з позовних вимог пункту 2, а саме щодо вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належить приватному акціонерному товариству «Донецький електрометалургійний завод в сумі 120198,92грн.; пояснення б/н від 10.11.2015р., в яких позивач зазначив, що вказані у п. 8.1. договору документи були надані відповідачу разом з видатковою накладною в день відвантаження продукції; довіреність №00572 від 23.12.2013р. на отримання цінностей за договором поставки № від 22.12.2011р.; рахунок №755 від 30.12.2013р. на оплату продукції.

Представник позивача у судове засідання 10.11.2015р. зявився, підтримав свою позицію. Заявив клопотання, у якому просив суд не розглядати заяву про вжиття заходів до забезпечення позову (зазначене клопотання задоволено судом).

Представник відповідача у судове засідання 10.11.2015р. не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом своєчасного публікування на офіційному веб-порталі «Судова влада України» оголошень про призначення судового засідання по справ №905/2476/15.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за електронним запитом №21405871 від 10.11.2015р., відповідач зареєстрований за адресою, вказаною у позовній заяві, а саме: 83062, Донецька область, м. Донецьк, Ленінський район, вул. І. Ткаченка, 122.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомленого відповідача та ненадання ним певних документів у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливають на таку кваліфікацію і не можуть вважатися належною підставою для подальшого відкладання розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

22.12.2011р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки № (далі договір), згідно п.п. 1.1. якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець- прийняти та оплатити продукцію на умовах, викладених в даному договорі.

Найменування (номенклатура, асортимент), кількість, якісні показники, ціна, строки та умови поставки продукції визначаються у специфікаціях до даного договору, які є невідємною його частиною (п. 2.1. договору).

Разом з продукцією, постачальник зобовязується надати наступні документи: сертифікат якості (паспорт), завірений печаткою виробника; рахунок-фактуру на оплату; товарно-транспортні документи; видаткову накладну, податкову накладну (п. 8.1. договору в редакції додаткової угоди №1 від 20.09.2012р.).

Згідно п. 4.1. договору, покупець проводить оплату на поточний рахунок постачальника на умовах, вказаних в специфікаціях до даного договору.

За умовами специфікації №6 від 26.11.2013р., покупець проводить оплату вартості поставленої продукції на поточний рахунок постачальника протягом 10 банківських днів після поставки продукції, але не раніше надання документів, передбачених п. 8.1. договору поставки № від 22.12.2011р.

Відповідно п. 12.1. договору в редакції додаткової угоди від 26.11.2013р., даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін, скріплення печатками обох сторін та діє до 31.12.2014р.

На виконання умов договору поставки № від 22.12.2011р., специфікації №6 від 26.11.2013р., позивач 30.12.2013р. відвантажив відповідачу товар на суму 114342,72грн., що підтверджується видатковою накладною №352 від 30.12.2013р.

Дана накладна була підписана уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреності №00572 від 23.12.2013р.

Відповідач своє зобовязання з оплати вартості поставленого товару не виконав.

19.02.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією №46/2-1 від 12.02.2014р. про сплату заборгованості за відвантажену продукцію за договором № від 22.12.2011р. та 3% річних, однак відповідачем відповідь не надана, претензія залишена без задоволення.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором поставки № від 22.12.2011р.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки № від 22.12.2011р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки № від 22.12.2011р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати, за яким покупець зобов'язався сплатити суму за продукцію в строк, який визначений в специфікації №6 від 26.11.2013р., а саме - протягом 10 банківських днів після поставки продукції, але не раніше надання документів, передбачених п. 8.1. договору поставки № від 22.12.2011р.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що документи, передбачені п. 8.1. договору поставки № від 22.12.2011р., були надані відповідачу разом із видатковою накладною №352 від 30.12.2013р.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковою накладною №352 від 13.12.2013р. продукції, у нього виникло зобов'язання з її оплати у розмірі 114342,72грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що 30.12.2013р. позивачем було відвантажено відповідачу товар на суму 114342,72грн.

Відповідач свої обовязки з оплати поставленої продукції не виконав.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплатити заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленої продукції, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що вона була отримана останнім.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів погашення заборгованості в сумі 114342,72. не надано.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсягу у розмірі 114342,72грн.

Відповідно до ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 5856,20грн.

Суд враховує, що умовами специфікації №6 від 26.11.2013р., сторони встановили порядок та термін оплати за поставлену продукцію протягом 10 банківських днів після поставки продукції, але не раніше надання документів, передбачених п. 8.1. договору поставки № від 22.12.2011р.

Регламентом роботи банків України у період завершення звітного 2013 року, розміщеного на офіційному веб-порталі Національного банку України, встановлено:

- 31.12.2013р. до 13.00 усі учасники СЕП можуть здійснювати початкові платежі в СЕП лише між банківськими установами, що підпорядковані одній юридичній особі, а також платежі, спрямовані до Операційного та територіальних управлінь Національного банку України або органів Державної казначейської служби України;

- 02.01.20014р. банки працюватимуть без клієнтів і забезпечуватимуть комплекс робіт, повязаних з початком нового звітного року, міжбанківські перекази коштів через СЕП у цей день не здійснюватимуться;

- робочий день банківської системи України з понеділка 06.01.2014р. переноситься на суботу 11.01.2014р.

Отже, в силу ст. 253 Цивільного кодексу України, враховуючи регламент роботи банків, позивач здобув право вимоги сплати боргу за видатковою накладною №352 від 30.12.2013р. 17.01.2014р.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних, правові підстави, період та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог у розмірі 5234,70грн.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних обумовлено тим, що позивачем невірно визначена початкова дата періоду їх нарахування, оскільки не був врахований регламент роботи банків України.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на стрін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 202, 253, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Завод Запоріжавтоматика м. Запоріжжя до Приватного акціонерного товариства Донецький електрометалургійний завод, м.Донецьк про стягнення заборгованості у розмірі 114342,72грн, 3% річних у розмірі 5856,20грн. задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Донецький електрометалургійний завод (83062, Донецька область, м. Донецьк, Ленінський район, вул. І. Ткаченка, 122, ) на користь Публічного акціонерного товариства Завод Запоріжавтоматика (69057, Запорізька область, м. Запоріжжя, Орджонікідзевський район, вул. Адм. Нахімова, 3, ) заборгованість у розмірі 114342,72грн, 3% річних в розмірі 5234,70грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1793,66грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних у розмірі 621,50грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 10.11.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.11.2015р.

Суддя Я.О. Левшина

Вх: 13669/15

надруковано 3 прим.:

1 - ГСДО,

1 - позивачу,

1 відповідачу.