ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

11 листопада 2015 р. Справа № 902/1371/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" м.Київ, вул.В.Стуса, 35/37

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 21030, АДРЕСА_1; АДРЕСА_2

про стягнення 8500 грн. зитків в порядку регресу

За участю представників сторін:

позивача, Купар І.Ю., довіреність № 063-2015 від 26.10.15, представник;

відповідача, ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_4 виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 22.08.05 р., виписка з ЄДР станом на 22.10.15 р., приватний підприємець.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 8500 грн. в порядку регресу.

Ухвалою суду від 06.10.15 р. порушено провадження за вказаним позовом та призначено справу до розгляду на 28.10.15 р.

28.10.15 р. за клопотанням відповідача в судовому засіданні оголошувалась перерва до 11.11.15 р.

Під час розгляду справи позивачем було підтримано свою правову позицію по суті спору та наголошено на наявності підстав для стягнення з відповідача збитків сумі 8500,00 грн.

Відповідач проти позову заперечила, просила суд в задоволенні позову відмовити повністю, у разі ж задоволення позову просила суд розстрочити виконання рішення суду на шість місяців враховуючи фізичний стан відповідача.

Позивач в судовому засіданні проти розстрочки виконання рішення суду заперечив, оскільки на даний момент підприємницька діяльність відповідача ведеться в звичайному режимі, тож і зобов''язання, на думку останнього, мають виконуватись теж своєчасно.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку ст.75 ГПК України.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків".

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про стягнення збитків з перевізника позивачем повинно бути доведено протиправність поведінки ФОП ОСОБА_1; наявність заподіяних позивачу діями відповідача збитків в заявленому до стягнення розмірі; причинно-наслідковий зв'язок між ними. Одночасно, при розгляді спору стосовно стягнення збитків правової оцінки також вимагає вина заподіювача збитків.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги до ФОП ОСОБА_1, позивач посилався на порушення відповідачем умов договору №31/7-2 від 31.07.2015 р. перевезення в частині забезпечення збереження вантажу, переданого для перевезення, внаслідок чого Вигодонабувачу - ПАТ "Вінницяпобутхім" було завдано збитків на суму 8500,00 грн.

Виходячи з принципів повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, досліджуючи наявність в діях ФОП ОСОБА_1 ознак протиправної поведінки, господарським судом встановлено наступне.

20.01.2015 р. між Позивачем, в особі директора Вінницької Дирекції ПрАТ "СК "Престиж" ОСОБА_3, який діє на підставі Довіреності та ПАТ "Вінницяпобутхім" (Вигодонабувач - п.5), в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту, укладено Генеральний договір страхування № 020-090-00002 від 20.01.2015 р. на підставі Правил добровільного страхування вантажів та багажу (вантажобагажу) №09 від 30.07.2013 р. (надалі - Генеральний договір), відповідно до положень якого (п.4.1) предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням вантажем (далі - вантаж), а саме: синтетичні мийні засоби, побутова хімія, косметика.

Згідно п.6.1 Генерального Договору страховими ризиками, на випадок настання яких здійснюється страхування є, пошкодження, втрата, конструктивна повна загибель або повна загибель внаслідок випадковостей та небезпек перевезення, передбачених цим Договором.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 31.07.2015 р. між ПАТ "Вінницяпобутхім" (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець, перевізник) було укладено договір №31/7-2 перевезення, відповідно до п.2.1 якого замовник доручає, а перевізник надає послуги з виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України згідно заявок замовника, а перевізник зобов'язується доставити зазначений в заявках вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу, а замовник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену в заявках плату.

За умовами п.1.1 Договору перевезення Виконавець зобов'язаний доставити довірений Замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.

Пунктом 2.1 Договору перевезення передбачено, що Виконавець надає послуги з перевезення вантажу на підставі заявки, яка подається Замовником у письмовій формі, до початку завантаження, яка є невід'ємною частиною Договору.

Оплата транспортних послуг проводиться Замовником протягом 10 банківських днів згідно рахунка Виконавця, акта про виконання транспортних послуг, податкових накладних, оригіналів ТТН з відмітками вантажовідправника, вантажоодержувача, виконавця, митних органів (п.4.1).

Укладений 31.07.15 р. договір є довгостроковим (п.8.1 договору №31/7-2).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №31/7-2 від 31.07.2015 р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у відповідача та ПАТ "Вінницяпобутхім" взаємних цивільних прав та обов'язків з перевезення вантажу.

Матеріалами справи підтверджується, що в межах договору №31/7-2 від 31.07.2015 р. згідно Заявки між відповідачем та ПАТ "Вінницяпобутхім" було погоджено перевезення ФОП ОСОБА_1 вантажу, а саме синтетичні мийні засоби, побутова хімія, косметика у кількості 12316,00 тон за маршрутом м.Вінниця - м.Первомайськ з місцем відправлення м.Вінниця, вул.Фрунзе, 4, найменування вантажовідправника ПАТ "Вінницяпобутхім" та пунктом розвантаження м.Первомайськ, вул.Телевізійна 2/4, вантажоодержувач ТОВ "НК Сервіс" Миколаїв.

Сторонами погоджено, що датою завантаження є 05.08.2015 р., а строком доставки вантажу - 07.08.2015 р.

Перевезення здійснювалось транспортним засобом DAF, державний номер НОМЕР_5 з причепом номер НОМЕР_2.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, а саме товарно-транспортна накладна №800083622 від 05.08.2015 р., накладна на переміщення №800083622 від 05.08.2015 р. водієм відповідача було прийнято до перевезення вантаж, а саме синтетичні мийні засоби, побутова хімія, косметика загальною кількістю 12316,00 тон, 1096 шт. картонних коробок, загальною вартістю 320050,00 грн. (що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні).

Наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази того, що при завантаженні товару до транспортного засобу, що здійснювалось ПАТ "Вінницяпобутхім", у перевізника були будь-які зауваження щодо якості вантажу та цілісності його пакування.

Таким чином, з огляду на наведене вище, господарським судом встановлено, що до перевезення відповідачу було передано товар належної якості та з цілісним пакуванням.

За твердженнями позивача, під час здійснення перевезення, а саме 06.08.2015 р. по маршруту м.Вінниця-м.Первомайськ- м.Цюрупінськ, стався страховий випадок, а саме: крадіжка вантажу внаслідок протиправних дій третіх осіб.

Ст.990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Листом №06/1973 від 10.08.15 р. про вказану подію було повідомлено позивача (заява про настання страхової події та виплату страхового відшкодування) та Первомайський МВ УМВС у Миколаївській області, підтвердженням чого є Витяг з кримінального провадження № 0002471.

Згідно п.9.1. Генерального договору від 20.01.15 р. страхова сума (ліміт відповідальності Страховика) за кожним перевезенням встановлюється у конкретному повідомленні та у Звіті. Страхова сума визначається виходячи з вартості майна, вказаної у договорах купівлі-продажу та в рахунках- фактурах (інвойсах).

Сума збитку завданого протиправними діями третіх осіб Вигодонабувачу, згідно розрахунку суми страхового відшкодування від 07.09.2015 р. становить 8500,00 грн., яке було сплачено на рахунок Вигодонабувача згідно Наказу № 285-в від 07.09.2015 р. (платіжне доручення № від 08.09.15 р.).

Отже, з наведеного вище вбачається, що у період з моменту завантаження товару для здійснення перевезення відповідачем та до моменту здійснення його приймання вантажоодержувачем - ТОВ "НК Сервіс" Миколаїв, вантаж - побутову хімію, частково було втрачено.

Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Так, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України).

У ст.611 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Статтею 924 Цивільного кодексу України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

У ст.308 Господарського кодексу України зазначено, що відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

За умовами п.5.4. договору №31/7-2 від 31.07.2015 р. виконавець (перевізник) відповідає за збереження вантажу з моменту його прийняття та несе повну матеріальну відповідальність за прийнятий вантаж до моменту його розвантаження.

Таким чином, з огляду на наведені вище приписи чинного законодавства та умови укладеного між відповідачем та вигодонабувачем, замовником (ПАТ "Вінницяпобутхім") правочину, господарський суд дійшов висновку, що відповідальність за втрату товару під час перевезення, що здійснювалось відповідачем на замовлення позивача на підставі договору №31/7-2 від 31.07.2015 р., несе саме ФОП ОСОБА_5.

Як було встановлено, відповідачем умов договору №31/7-2 від 31.07.2015 р. в частині забезпечення збереження вантажу протягом часу перевезення виконано не було, в результаті чого товар було втрачено.

За таких обставин, судом встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 умов укладеного між сторонами правочину в частині виконання прийнятих на себе зобов'язань відносно збереження вантажу у період між прийняттям вантажу до перевезення та його здачею належному вантажоодержувачу, що у відповідності до зазначених вище норм чинного законодавства є однією зі складових елементів складу цивільного правопорушення.

Судом зазначалось, що нормами цивільного законодавства України передбачено презумпцію вини перевізника. При цьому, станом на момент вирішення спору по суті відповідачем своєї вини у вчиненні правопорушення (недотримання взятих на себе зобов'язань) та невиконанні умов договору №31/7-2 від 31.07.2015 р. не спростовано.

Посилання відповідача на витяг з кримінального провадження №0002471 та довідки слідчого СВ Первомайського МВ 06.08.15 р., наданих як докази відсутності вини відповідача у спричинені збитків позивачу, суд звертає увагу, що кінцевого документа по даному факту крадіжки товару за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України матеріали справи не містять, відтак, вказані довідка та витяг з кримінального провадження судом до уваги не приймаються. Крім того, вказані докази були адресовані гр.ОСОБА_6, в той час, як стороною в договорі від 31.07.15 р. та відповідальною особою за прийнятий товар була ФОП ОСОБА_5.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що позивачем правомірно в порядку ст.993 ЦК України було заявлено вимогу до перевізника, як відповідального за понесені збитки.

Проте, з огляду на умови укладеного між відповідачем та ПАТ "Вінницяпобутхім" правочину, приймаючи до уваги межі відповідальності перевізника, які визначені вимогами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є розмір збитків в сумі 7801,90 грн. (6501,58 грн. вартості недостачі товару та 20% ПДВ згідно акту прийомки невідповідного товару по якості і кількості від 06.08.15 р.) що підлягають відшкодуванню ФОП ОСОБА_1, як сума відшкодування, що дорівнює вартості втраченого під час перевезення товару.

Наразі, суд зазначає, що причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями ФОП ОСОБА_1 та завданими ПАТ "Вінницяпобутхім" збитками полягає в тому, що у разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №31/7-2 від 31.07.2015 р. в частині забезпечення збереження вантажу, у позивача, як Страховика у правовідносинах з ПАТ "Вінницяпобутхім", не виник би обов'язок з відшкодування останньому вартості втраченого товару.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 8500 грн. в порядку регресу підлягають задоволенню частково на суму 7801,90 грн.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи все вказане вище, позов підлягає до задоволення частково.

Клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців враховуючи фізичний стан відповідача, яке міститься в відзиві від 09.11.15 р. судом не підлягає до задоволення, оскільки суд не вбачає достатніх підстав для розстрочки виконання рішення суду та враховує відсутність згоди позивача на вказане клопотання відповідача.

Витрати на сплату судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" задовольнити частково в сумі 7801,90 грн.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (21030, АДРЕСА_1; АДРЕСА_2, і.н. НОМЕР_3) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" (м.Київ, вул.В.Стуса, 35/37, ) збитки в розмірі 7801,90 грн. та судовий збір в сумі 1218,00 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Престиж" відмовити.

4. В задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 16 листопада 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу м.Київ, вул.В.Стуса, 35/37

3,4 - відповідачу 21030, АДРЕСА_1; АДРЕСА_2