КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2015 р. Справа№ 910/6436/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача 1 Перепецилін К.М., дов. від 21.09.2015 б/н,

від відповідача 2 Глущенко М.М., дов. від 28.09.2015 б/н,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 (підписане 25.05.2015)

у справі №910/6436/15-г (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест»

до 1. Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс»

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс» (далі - відповідач 1), 2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» (далі - відповідач 2) про визнання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 30.01.2015, укладеного між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» недійсним, зобов'язання відповідача 1 укласти договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць строком дії до 31.12.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 у справі №910/6436/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою вимоги ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки не встановлено, чи дійсно порушено право позивача та не з'ясовано в чому полягає порушення його законних прав. При цьому, місцевим господарським судом не досліджено обставин правомірності спірного правочину вимогам чинного законодавства. Відтак, за твердженнями апелянта, недбалість комунального підприємства, яка полягає в тривалому неукладені договору з позивачем призводить до втрат бюджету.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015відновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.10.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28. Доказом належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали від 14.09.2015) позивачу та відповідачу 1- 18.09.2015, відповідачу 2 - 21.09.2015, долучені до матеріалів справи.

28.10.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 відкладено розгляд апеляційного скарги на 16.11.2015.

У судовому засіданні 16.11.2015 представники відповідачів заперечили доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник позивача в судове засідання не з'явився.

Враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» вважається належним чином повідомлене про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без його участі, з метою дотримання вимог ст. 102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 21.12.2012 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (підприємство, або сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» (товариство, або сторона 2) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва» укладено договір №ДНП2012-12/13 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір від 21.12.2012 №ДНП2012-12/13), відповідно до п. 1.1 якого підприємство надає за плату товариству право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Вартість послуг сторони 1 стороні 2 становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі:

- вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 2,12 грн,

- ПДВ - 0,42 грн,

- збір за місця для паркування транспортних засобів - 3,96 грн (п.3.1 договору від 21.12.2012 №ДНП-2012-12/13).

Вказаний вище договір вважається укладеним і набирає чинності 01.01.2013 і діє до 31.12.2013 (п.6.1).

Зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді (п.6.2 договору від 21.12.2012 №ДНП2012-12/13 ).

30.01.2015 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» (сторона 2) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва» укладено договір №ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір) , відповідно до п. 1.1 якого сторона 1 надає за плату стороні 2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Плата сторони 2 стороні 1 згідно з умовами даного договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі:

- вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 1,92 грн,

- ПДВ - 0,38 грн,

- збір за місця для паркування транспортних засобів - 4,20 грн (п.3.1 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності 01.02.2015 і діє до 31.12.2015 (п. 6.1).

Як зазначає позивач, відповідач 1 передав право на стягнення паркувального збору відповідачу 2 на паркувальному майданчику просп. П.Григоренка, 22/20, що належить позивачу, що свідчить про порушення ст.203 ЦК України, ст.180 ГК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Господарський суд виходив з того, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» не доведено в силу яких положень чинного законодавства України спірний правочин має бути визнаний недійсним. Щодо другої вимоги позивача, то місцевий господарський суд також відмовив в її задоволенні з тих підстав, що укладення договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування не входить до переліку випадків, коли укладення договору на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, є обов'язковим.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 ст.207 ГК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За змістом ч.8 ст.181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.п.2.1, 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Для визнання у судовому порядку недійсним правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію (постанова пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-5 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову) (п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року № 11).

Позивач не надав доказів того, що договір, який є предметом спору, суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та не довів відсутності спрямованості дій будь-якої із сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Що стосується другої вимоги позивача про зобов'язання Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, предметом якого є надання права на експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва строком дії до 31.12.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи вимоги у вказаній вище частині, позивач зазначає, що відповідач 1 ухиляється від укладення з ним договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, предметом якого є надання права на експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на наступний період, чим виходить за межі своєї компетенції.

За правилами частин 3 і 7 статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ч.1 ст.187 ГК України).

Загальний порядок укладання господарських договорів викладено у статті 181 ГК України.

З огляду на зазначені вище норми права, укладення договору для сторони є обов'язковим лише у випадках прямо встановлених законодавством чи домовленістю між сторонами.

Відтак, враховуючи, що укладення договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування не входить до переліку випадків, коли укладення договору є обов'язковим, то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача 1 укласти з позивачем зазначений вище договір у судовому порядку.

Стосовно тверджень апелянта, що неукладення відповідачем 1 з позивачем договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування призводить до втрат бюджету, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір 21.12.2012 №ДНП-2012-12/13 підписаний представниками сторін, засвідчений відбитками печаток підприємства та товариства, свідчить про те, що на момент його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків.

Водночас, умовами вказаного вище договору не передбачено першочергового права пролонгації договору саме з позивачем.

Як вже зазначалось, зміни у договір від 21.12.2012 можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Проте, доказів продовження строку дії договору від 21.12.2012 №ДНП 2012-12/13 або укладення між позивачем та відповідачем 1 іншого договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування матеріали справи не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач в апеляційній скарзі не навів доводів, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 у справі №910/6436/15-г - без змін.

2. Матеріали справи №910/6436/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій