РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/20193/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Пірена»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 53 046,46 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Забашта О.О., за довіреністю

від відповідача: Чечотка М.В., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Пірена" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 53 046,46 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.08.2015 було порушено провадження у справі № 910/20193/15, розгляд справи призначено на 09.09.2015.

27.08.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву та заяву про розстрочення виконання рішення.

01.09.2015 до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 09.09.2015 представники сторін з'явились.

У судовому засідання 09.09.2015 судом було оголошено перерву до 07.10.2015.

28.09.2015 до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення щодо розстрочення виконання рішення.

28.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення на відзив на позовну заяву.

Судове засідання 07.10.2015 не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2015 розгляд справи було призначено на 28.10.2015.

У судове засідання 28.10.2015 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 28.10.2015 з'явився, надав усні пояснення по суті спору.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Пірена» (далі - постачальник, позивач) було укладено Договір про закупівлю (поставку) товарів № 12/63 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов Договору.

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили, що ціною Договору є загальна сума цін на продукцію (вартість), що поставляється за даним Договором.

Згідно з п. 2.5 Договору розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому Додатком до Договору.

Відповідно до п. 7.1.1 Договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлену продукцію.

Згідно з п. 2 Додатку № 1 до Договору загальна вартість закупівлі продукції становить 66 150,00 грн, в тому числі ПДВ 11 025,00 грн.

Позивач зазначає суду про те, що ним, на виконання умов Договору, було поставлено відповідачу продукцію, в свою чергу, відповідачем було здійснено лише часткову оплату вказаної продукції в сумі 33 075,00 грн, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 33 075,00 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідачем на виконання Договору було здійснено передплату в розмірі 33 075,00 грн, після чого позивачем було здійснено поставку відповідачу товару за Договором в повному обсязі, що підтверджується Актом № 206 від 05.11.2014 та Накладною № 160 від 04.11.2014, а відповідачем в свою чергу не повністю оплачено отриманий товар, внаслідок чого у відповідача утворився борг перед позивачем в розмірі 33 075,00 грн.

Відповідач факт наявності у нього заборгованості за Договором не заперечує, однак зазначає про неможливість виконання рішення суду в даній справі без його розстрочення, в разі задоволення позовних вимог, у зв'язку з важкою ситуацією, що склалась на території України, та яка, за доводами відповідача, безпосередньо впливає на його господарську діяльність.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлену продукцію в розмірі 33 075,00 грн. є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Крім основної заборгованості, позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь 4 701,68 грн пені, 14 685,30 грн інфляційної складової боргу та 584,48 грн трьох відсотків річних.

Згідно з п. 9.7 Договору у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідач, в свою чергу, просить суд відмовити у стягненні штрафних санкцій, оскільки за приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» пеня та штраф на суму заборгованості, що виникла після порушення провадження у справі про банкрутство не нараховуються.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2004 порушено провадження у справі № 15/76-б про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Центренерго» і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній станом на дату порушення провадження у справі № 15/76-б) мораторій на задоволення вимог кредиторів поширюється на зобов'язання, строки виконання яких настали до подання заяви про порушення справи про банкрутство. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство або що визнані як конкурсні згідно з цим Законом і зобов'язання яких не забезпечені заставою майна боржника. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Тобто, заборгованість за Договором, що є предметом розгляду у даній справи, є поточною заборгованістю відповідача, що виникла після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача.

При цьому, виходячи з аналізу норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній станом на дату порушення провадження у справі № 15/76-б), мораторій щодо нарахування неустойки (штрафу, пені) поширюється як на конкурсні так і на поточні вимоги.

Аналогічний висновок також міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 р. «Про судову практику в справах про банкрутство», а також у постановах Верховного Суду України від 12.03.2013 р. у справі № 3-71гс12, від 01.10.2013 р. у справі № 3-27гс13 та від 18.12.2012 р. у справі № 3-67гс12.

Таким чином, суд вважає незаконним нарахування позивачем пені у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання Договору в силу приписів ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 4 701,68 грн не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання та інфляційних втрат за час прострочення, суд зазначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як зазначено в пунктах 3.1, 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, враховуючи що 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, на них не розповсюджуються приписи ч. 2 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній станом на дату порушення провадження у справі № 15/76-б), а тому позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат.

Судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що позивачем вірно розраховані зазначені суми. А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 584,48 грн та інфляційні втрати в розмірі 4 701,68 грн.

Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання рішення у справі № 910/20193/15 протягом 6-ти місяців шляхом сплати щомісячних платежів рівними частинами, суд звертає увагу, що відповідно до п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідач є господарським підприємством, метою діяльності якого є одержання прибутку.

Підприємництвом за змістом ст. 41 Господарського кодексу України є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, здійснюючи свою господарську діяльність, відповідач несе пов'язані з нею ризики, в тому числі і фінансові.

При цьому, суд звертає увагу, що Договір укладався відповідачем під час провадження у справі про банкрутство відповідача, отже відповідач усвідомлював юридичну відповідальність у разі порушення договірних зобов'язань.

Відтак, наведені відповідачем обставини не є винятковими, а з наданих документів та наведених відповідачем обґрунтувань не вбачається неможливість виконання рішення суду у встановлені законодавством строки.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вищевказаного клопотання відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03151, м. Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 1; ідентифікаційний код: 22927045) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Пірена» (23222, Вінницька обл., Вінницький район, село Якушинці, КОМПЛЕКС БУДІВЕЛЬ ТА СПОРУД АРЗ; ідентифікаційний код: 37747885) заборгованість в розмірі 33 075 (тридцять три тисячі сімдесят п'ять) грн 00 коп., 3 % річних в розмірі 584 (п'ятсот вісімдесят чотири) грн 48 коп. та інфляційні втрати в розмірі 14 685 (чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят п'ять) грн 30 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03151, м. Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 1; ідентифікаційний код: 22927045) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Пірена» (23222, Вінницька обл., Вінницький район, село Якушинці, КОМПЛЕКС БУДІВЕЛЬ ТА СПОРУД АРЗ; ідентифікаційний код: 37747885) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 680 (одна тисяча шістсот вісімдесят) грн 84 коп.

Повне рішення складено 05.11.2015.

Суддя О.В. Нечай