ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р.Справа № 908/5053/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго", м. Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариства "ДТЕК Дніпроенерго", звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування", в якій просить суд:

- визнати договір №Ф480 від 21.07.2008 р. недійсним, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторонами правочину під час його вчинення не було дотримано вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: не узгоджено усіх його істотних умов, передбачених Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою КМУ №668 від 01.08.2005 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року матеріали справи №908/5053/15 було передано за підсудністю до господарського суду Харківської області, в порядку статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 24 вересня року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 06 жовтня 2015 року.

Ухвалою господарського суду від 06.10.2015 р. розгляд справи відкладався на 27.10.2015 р. у зв'язку з неявкою представників сторін по справі та ненаданням усіх витребуваних документів.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. було оголошено перерву до 10.11.2015 р.

В призначене судове засідання представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, витребуваних ухвалою господарського суду про порушення провадження у справі від 24.09.2015 р. документів не надав, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить протокол судового засідання від 27.10.2015 р.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить протокол судового засідання від 27.10.2015 р.

Виходячи зі змісту пункту 3.9.1. Постанови Пленуми Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Щодо заяви представника позивача про залишення позову без розгляду (вх. №41567 від 13.10.2015 р.), в якій зазначив, що на даний час позивач не має можливості надати суду зазначені в ухвалі від 24.09.2015 р. документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

При вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК України) господарським судам слід мати на увазі, що застосування п. 5 ч. 1 цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК України) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.

Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищевказані правові приписи стосуються як позивача, який повинен довести факти, на підставі яких пред'явлено позов, так і відповідача, який доводить факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Таким чином, суд зауважує, що у випадку, якщо суд приступив до розгляду справи, він за результатами розгляду справи ухвалює судовий акт за наявними у справі матеріалами (якщо позивач не надав інші, витребувані судом, докази), а не залишає позов без розгляду, тому що позивач, який користується принципом диспозитивності, тобто правом не надавати докази, має нести ризик відмови в позові при недоведеності позовних вимог; в той же час, за умови фізичної відсутності ряду доказів у позивача, він не може бути позбавлений можливості вирішення спору в судовому порядку взагалі, бо це суперечило б положенням ст. 124 Конституції України.

Також суд зазначає, що ухвалою господарського суду про порушення провадження у справі від 24.09.2015 р. та ухвалою господарського суду від 06.10.2015 р. сторони попереджені, що у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, суд має право розглянути справу за наявними в ній матеріалами або залишити позов без розгляду.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні заяви представника позивача про залишення позову без розгляду, оскільки, по-перше, положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості залишення позову без розгляду за заявою сторони, і, по-друге, неподання представником Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" витребуваних судом документів ніяким чином не перешкоджає можливості вирішення даного спору по суті заявлених вимог.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Матеріалами справи встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод енергетичного машинобудування" (Підрядник) та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Дніпроенерго" (Замовник) укладений договір №Ф480 від 21.07.2008 р. (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Замовник доручає, а Підрядчик зобов'язується із залученням субпідрядних організацій (Субпідрядники) виконати і здати Замовникові, у встановлений цим Договором термін, роботи у галузі будівництва, а саме: Роботи на об'єкті: ВАТ "Дніпроенерго" Придніпровська ТЕС "Технічне переоснащення електрофільтрів енергоблока ст. №11".

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 17.07.2010 р. (пункт 8.1. Договору).

Даний договір має підписи уповноважених осіб сторін та скріплені печатками підприємств.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним договору №Ф480 від 21.07.2008 р., з посиланням на те, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором будівельного підряду та сторонами правочину під час його вчинення не було дотримано вимог встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: не узгоджено усіх його істотних умов, передбачених Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою КМУ №668 від 01.08.2005 р.

Суд з такими доводами позивача не погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В своїй позовній заяві позивач не наводить прямої норми Закону, якій суперечить вказаний Договір, що укладений між сторонами у справі.

Разом з цим, як підставу недійсності Договору, зазначає, що сторонами правочину під час його вчинення не узгоджено усіх його істотних умов, передбачених Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою КМУ №668 від 01.08.2005 р.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

У позовній заяві Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпроенерго" зазначає, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

Законодавець окремо виділяє договір будівельного підряду, що полягає у зобов'язанні підрядника збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до ч. 2 ст. 875 Цивільного кодексу України договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Тобто, за змістом наведеної норми предметом будівельного підряду є одержаний в процесі виконання договору будівельного підряду результат робіт у вигляді завершеного будівництвом об'єкту або закінчених будівельних робіт, які виконані підрядником відповідно до проектно-кошторисної документації на замовлення замовника та прийняті і оплачені останнім.

За змістом положень ст. 317 Господарського кодексу України, будівництво об'єктів виробничого та іншого призначення, підготовка будівельних ділянок, роботи з обладнання будівель, роботи з завершення будівництва, прикладні та експериментальні дослідження і розробки тощо, які виконуються суб'єктами господарювання для інших суб'єктів або на їх замовлення, здійснюються на умовах підряду. Для здійснення робіт, зазначених у частині першій цієї статті, можуть укладатися договори підряду: на капітальне будівництво (в тому числі субпідряду); на виконання проектних і досліджувальних робіт; на виконання геологічних, геодезичних та інших робіт, необхідних для капітального будівництва; інші договори.

Порядок укладення та виконання договорів підряду на проведення робіт з нового будівництва, реконструкції будівель і споруд та технічного переоснащення діючих підприємств (капітальне будівництво об'єктів), а також комплексів і видів робіт, пов'язаних із капітальним будівництвом об'єктів визначається Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.12.2005 р. № 668.

Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві передбачені способи укладення договору, а саме:

- за результатами проведених торгів (тендеру) (абзац один пункт 6); умови такого договору повинні відповідати тендерній документації замовника та акцептованій тендерній пропозиції підрядника (абзац один пункт 7);

- за результатами проведених переговорів сторін (абзац один пункт 6); при цьому проект договору підряду готує будь-яка сторона у визначені за взаємною домовленістю строки і подає його другій стороні для підписання у двох підписаних нею примірниках (пункт 8).

Згідно п.10 Загальних умов сторона, яка одержала проект договору підряду, у разі згоди з його умовами підписує і повертає протягом двадцяти днів один примірник договору підряду другій стороні.

У разі незгоди з окремими умовами договору підряду сторона, яка одержала його проект, складає протокол розбіжностей, про що робить застереження до договору, та у двадцятиденний строк подає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором підряду.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору підряду, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, вжити заходів до врегулювання розбіжностей та внести відповідні зміни у договір підряду, підписати його і передати другій стороні. Розбіжності, що залишилися неврегульованими за згодою сторін, у цей самий строк можуть бути передані до суду.

Строк врегулювання розбіжностей може бути продовжений за взаємною згодою сторін.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих розбіжностей, зазначених у протоколі, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телефаксом тощо).

Рішення про спосіб укладення договору підряду приймає замовник відповідно до законодавства (абзац 2 пункт 6).

Згідно пункту 11 Загальних умов договір підряду вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і скріпленнями підписів печатками, а також нотаріального посвідчення, якщо це передбачено законом або домовленістю сторін.

Згідно пункту 12 Загальних умов договір підряду вважається неукладеним (таким, що не відбувся) у разі, коли сторони не досягли згоди з усіх істотних умов. Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються відповідно до Цивільного кодексу України.

В ході розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено, що договір №Ф480 від 21.07.2008 р. укладався у передбачений Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві спосіб, а саме за результатами проведених торгів (тендеру).

Також судом не встановлено, що договір №Ф480 від 21.07.2008 р. укладався в передбачений Загальними умовами укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві спосіб, а саме за результатами проведених переговорів сторін з дотриманням відповідної процедури укладення такого договору.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено, що договір №Ф480 від 21.07.2008 р. укладався між сторонами саме на капітальне будівництво.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.1 ст.180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ч.2 ст.180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року №11, «сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення,…»

Згідно ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 25.06.2011 №3-58гс11).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13.07.2015 р. по справі №908/3426/15, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.10.2015 р., було встановлено факт невиконання Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Дніпроенерго" грошових зобов'язань за договором №Ф480 від 21.07.2008 р. у вигляді неоплаченої вартості виконаних Робіт у розмірі 673 366,47 грн.

Згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що договір №Ф480 від 21.07.2008 р. був укладений.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку, що умови Договору №Ф480 від 21.07.2008 р. не суперечать вимогам чинного законодавства України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав, з якими закон пов'язує недійсність правочину, та відмовляє у задоволені позову у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_1

справа №908/5053/15