КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р. Справа№ 910/6908/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: не з'явилися

від відповідача 1: Слічна С.І. - дов. від 25.02.2015 року № 25/16

від відповідача 2: не з'явилися

від третьої особи: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Святошинського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві на рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року

у справі № 910/6908/15-г (суддя Любченко М.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Українська страхова група" (м. Київ)

до 1. Святошинського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві (м. Київ)

2. Приватного акціонерного товариства „Народна фінансова-страхова компанія „Добробут" (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

ОСОБА_3 (м. Київ)

про стягнення 42 836 грн. 69 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „Українська страхова група" з позовом до Автогосподарства Головного управління МВС України в місті Києві про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 42 836 грн. 69 коп.

Ухвалою від 08.04.2015 року господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 та Приватне акціонерне товариство „Народна фінансова-страхова компанія „Добробут".

Ухвалою від 13.05.2015 року господарський суд міста Києва замінив первісного відповідача Автогосподарство Головного управління МВС України в місті Києві на належного - Святошинське районне управління Головного управління МВС України в місті Києві.

Ухвалою від 15.07.2015 року господарський суд міста Києва змінив статус ПрАТ „Народна фінансово-страхова компанія „Добробут" та залучив його до участі у справі в якості відповідача 2.

Рішенням від 05.08.2015 року господарський суд міста Києва задовольнив позовні вимоги ПрАТ „СК „Українська страхова група" до Святошинського РУ ГУ МВС України про стягнення страхового відшкодування 42 836 грн. 69 коп. Стягнув зі Святошинського РУ ГУ МВС України на користь ПрАТ „СК „Українська страхова група" страхове відшкодування в сумі 42 836 грн. 69 коп. та судовий збір в розмірі 1 827 грн. Відмовив в задоволенні позовних вимог ПрАТ „СК „Українська страхова група" до ПрАТ „Народна фінансово-страхова компанія „Добробут".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду Святошинське РУ ГУ МВС України звернулося до апеляційного господарського суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку для подачі апеляційної скарги та з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2015 року Святошинському РУ ГУ МВС України було відновлено строк на апеляційне оскарження, його апеляційна скарга була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/6908/15-г у судовому засіданні за участю представників сторін та третьої особи.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2015 року склад судової колегії змінювався.

В судове засідання 27.10.2015 року повноважні представники позивача, відповідача 2 та третьої особи не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників позивача, відповідача 2 та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 27.10.2015 року представник відповідача 1 підтримала вимоги апеляційної скарги.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника відповідача 1, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 21.03.2014 року по справі № 759/20469/13-п, 20.03.2012 року у місті Києві на перехресті вулиць Г. Космосу та вул. Жмеринська о 18 годині 05 хвилин відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Мерседес, державний номер НОМЕР_1, керування яким здійснював ОСОБА_7, 2. Деу, державний номер НОМЕР_2 (на синьому фоні), яким керував ОСОБА_3.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль Мерседес, державний номер НОМЕР_1.

Пошкоджений автомобіль був застрахований позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 10.06.2011 року № 28-0101-11-7982.

Відповідно до акту виконаних робіт вартість ремонту пошкодженого автомобіля Мерседес, д.н. НОМЕР_1 склала 104 164 грн. 79 коп.

Як вбачається з страхового акту від 28.04.2012 року № ДККА-15480 позивачем встановлено факт настання страхового випадку та вирішено виплатити страхове відшкодування на загальну суму 85 673 грн. 38 коп.

Зазначені кошти в розмірі 85 673 грн. 38 коп. позивачем були виплачені, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 03.05.2012 року № 4728.

Статтею 27 Закону України „Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з постанови Святошинського районного суду міста Києва від 21.03.2014 року по справі № 759/20469/13-п ОСОБА_3, керуючи автомобілем „Деу", д.н. НОМЕР_2 (на синьому фоні), рухаючись на перехресті вул. Героїв Космосу та вул. Жмеринська в м. Києві, не виконав вимог дорожнього знаку 4.2 (рух праворуч) проїхав на забороняючий (червоний) сигнал світлофора та виконував маневр ліворуч внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем „Мерседес", д.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7, який рухався на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора з вул. Жмеринської на вул. Г. Космосу, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п. 8.7.3 (е), 8.4 (г) ПДР України. В постанові Святошинського районного суду міста Києва від 21.03.2014 року по справі № 759/20469/13-п також зазначено, що ОСОБА_7, керуючи автомобілем марки „Мерседес", виконуючи лівий поворот з вул. Жмеринської на вул. Г. Космосу в м. Києві виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем „Деу", д.н. НОМЕР_2 (на синьому фоні) під керуванням ОСОБА_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п. 10.5 ПДР України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що наявні в матеріалах справи документи свідчать про вину двох учасників дорожньо-транспортної пригоди, а у даному випадку з метою визначення розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті позивачу, судом повинно бути встановлено ступінь вини кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічну позицію наведено в Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року № 4.

Так відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктами 1.4, 1.5 Правил дорожнього руху визначено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов'язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Для забезпечення безпеки дорожнього руху водії зобов'язані, зокрема, бути уважними, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. (п.п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху).

Згідно з п.п. 10.1, 13.3 вказаних Правил перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Таким чином, з означеного вбачається, що нормами чинного законодавства передбачено обов'язок кожного учасника дорожнього руху забезпечити під час керування транспортним засобом безпеку руху та уникати можливості настання дорожньо-транспортних пригод.

Колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про рівний ступень вини кожного з водіїв у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 20.03.2012 року.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципу вини.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

В апеляційній скарзі відповідач 1 зазначав, що основним відповідачем не було заявлено позовних вимог до відповідача 2 - ПрАТ „Народна фінансова-страхова компанія „Добробут", яка на думку відповідача 1 мала б виступати основним відповідачем.

Втім право вибору відповідача та право заявлення позовних вимог належить самому позивачу.

При цьому, у даному випадку у позивача є два можливі варіанти відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача; за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування від особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність винного. Аналогічну правову позицію наведено у Оглядовому листі Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з правовідносин страхування" від 14.01.2014 року № 01-06/15/2014 та у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року № 4.

Згідно із ст. 5 Закону України „Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-XII працівники органів міліції несуть матеріальну відповідальність за шкоду, завдану незаконними діями або бездіяльністю в межах, встановлених законом.

Ст. 25 Закону України „Про міліцію" передбачено, що при порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобов'язана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків.

За приписами ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

При розгляді справ про відшкодування шкоди за ч. 1 ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідальність юридичної особи (роботодавця) настає лише у випадках, коли фізична особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з роботодавцем в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї юридичної особи. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Вищого господарського суду України від 09.06.2015 року по справі № 914/2513/14.

Як свідчать матеріали справи, на підставі Наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві „Про реєстрацію та розстановку транспортних засобів" від 06.12.2007 року № 168 автомобіль Деу, державний номер НОМЕР_2 (на синьому фоні) було закріплено за Святошинським районним управлінням Головного управління МВС України в місті Києві.

Вказаний транспортний засіб введено в експлуатацію згідно акту від 23.01.2008 року б/н, затвердженого начальником автогосподарства Головного управління МВС України в місті Києві.

Наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі основних засобів від 01.11.2011 року б/н підтверджується, що автомобіль Деу, державний номер НОМЕР_2 (на синьому фоні) було передано Автогосподарством ГУМВС України в місті Києві на позабалансовий облік відповідача 1.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління МВС України в місті Києві від 31.08.2011 року № 533о/с рядового міліції ОСОБА_3 було призначено помічником слідчого відділення розслідування загально кримінальних злочинів Святошинського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві.

Наказом Святошинського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві від 05.09.2011 року №109 транспортний засіб Деу, державний номер НОМЕР_2 (на синьому фоні) було закріплено за помічником слідчого ОСОБА_3.

Факт виконання ОСОБА_3 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 20.03.2012 року своїх службових обов'язків підтверджується дорожнім листом Святошинського районного управління Головного управління МВС України № року та не заперечувався відповідачем 1.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у відповідача 1 наявний обов'язок нести цивільну відповідальність за завданої власнику транспортного засобу Мерседес, д.н. НОМЕР_1, ОСОБА_3, який був пов'язаний трудовими (службовими) відносинами зі Святошинським районним управлінням Головного управління МВС України та в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди виконував свої службові обов'язки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 42 836 грн. 69 коп.

В апеляційній скарзі відповідач 1 стверджував, що у нього відсутній такий бюджетний видаток як відшкодування шкоди.

Втім колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що відсутність бюджетних видатків на відшкодування шкоди не позбавляє останнього від обов'язку з відшкодування завданих збитків.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача 1, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Святошинського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві на рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року по справі № 910/6908/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року по справі № 910/6908/15-г залишити без змін.

3. Справу № 910/6908/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун