РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2015 р. Справа № 906/879/15
Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Розізнана І.В.
судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.
при секретарі судового засідання Романчук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 25.08.2015р. у справі №906/879/15 (суддя Маріщенко Л.О.)
за позовом Концерну "Військторгсервіс" в особі Хмельницької філії Концерну "Військторгсервіс" (м. Хмельницький)
до Військової частини НОМЕР_1 (м. Новоград-Волинський Житомирської області)
про стягнення 75113, 61 грн.
за участю представників сторін:
позивача - Малімон В.М., представник за довіреністю №33 від 19.01.2015р.;
відповідача - Ольшевський М.В., представник за довіреністю від 05.11.2015р.;

Судом роз`яснено представникам сторін права та обов`язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.
Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:
Концерн "Військторгсервіс" в особі Хмельницької філії Концерну "Військторгсервіс" звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача 44660, 42 грн. основного боргу, 26171, 01 грн. інфляційних втрат (враховуючи заяву відповідача про зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат а.с. 73) та 4192, 86 грн. - 3 % річних.
Рішенням господарського суду Житомирської області від 25.08.2015р. позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Концерну "Військторгсервіс" в особі Хмельницької філії Концерну "Військторгсервіс" 44 660, 42 грн. заборгованості, 26171,01 грн. інфляційних втрат, 4 087, 78 грн. 3% річних, 1 822, 28 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування своєї позиції скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем відповідачу був наданий лише один рахунок-накладна №308 від 17.05.2012р., всі інші рахунки-накладні не відносяться до укладеного між сторонами договору, оскільки на них відсутні будь-які печатки сторін та вони видані ДП МОУ "Рівненський комбінат побутового обслуговування", який не є стороною договору.
Скаржник вказує, що враховуючи те, що строк позовної давності почав перебіг згідно рахунків-накладних №200 від 26.04.2012р., №216 від 04.05.2012р., №236 від 11.05.2012р., №249 від 17.05.2012р., №308 від 17.05.2012р., №271 від 25.05.2012р., №300 від 31.05.2012р., тому право на звернення до суду у позивача закінчилось 14.06.2015р., а позивач звернувся до суду з позовною заявою 12.05.2015р., тобто з пропуском строку позовної давності. Оскільки відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, тому місцевий господарський суд повинен був відмовити у позові у зв`язку із вказаними обставинами.
Концерн "Військторгсервіс" в особі Хмельницької філії Концерну "Військторгсервіс" надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №349 від 30.10.2015р.), в якому позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначає, що рахунки-накладні виписувалися персоналом позивача по місцю надання послуг (м. Рівне, вул. Соборна, 225Б) на старих бланках, які залишилися після діяльності ДП МО України "Рівненський комбінат побутового обслуговування". Замовник був попереджений про використання реквізитів виконавця відповідно до договору № 33 від 26.04.2012 року. Рахунки-накладні виписувалися в день здачі білизни в трьох екземплярах з підписами приймальника і бухгалтера виконавця та здавача речового майна замовника: перший екземпляр з печаткою виконавця - для фінансової частини замовника, другий екземпляр - для відповідальної особи замовника, третій екземпляр - для виконавця. Перший та другий екземпляри рахунків-накладних видавалися замовнику на руки. Оскільки відповідач визнає отримання рахунків-накладних виписаних на бланках ДП МО України "Рівненський комбінат побутового обслуговування", а також підтверджує їх отримання, згідно актів здачі-прийняття виконаних робіт №95, №98, №116 та не заперечує отримання послуг, тому у нього виник обов`язок щодо їх оплати. Підписання відповідачем акту звірки розрахунків за надані послуги станом на 01.11.2012 року на суму 44660 грн. 42 коп. є дією, що свідчить про визнання відповідачем боргу, тому перебіг позовної давності починається з цієї дати.
Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.10.2015р. скаржнику поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду, скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Розізнана І.В., судді Мельник О.В., Грязнов В.В.
Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р., у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Мельника О.В., Грязнова В.В. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Гулова А.Г., суддя Петухов М.Г.
Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р. виправлено описку, допущену у вступній частині ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2015р.
В судовому засіданні 10.11.2015р. представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу задоволити, скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Представник позивача в судовому засіданні 10.11.2015р. доводи апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши представників позивача та відповідача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.
Як встановлено апеляційним судом, 26.04.2012 року між Концерном "Військторгсервіс" в особі Хмельницької філії (виконавець/позивач) та військовою частиною НОМЕР_2 (замовник/відповідач) було укладено договір № 33 про надання послуг (а.с. 17).
Відповідно до п. 1. договору замовник здає, а виконавець проводить: прання білизни всіх видів, прання спецодягу та обмундирування.
Згідно п. 2.1.1. договору виконавець зобов`язаний повернути майно замовнику випраним, випрасуваним і складеним в пачку попредметно.
Ціна на послуги по пранню білизни складає 7,98 грн. з ПДВ за один кілограм. Ціна за надані послуги залишається незмінною до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п. п.3.1., 3.2. договору).
Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що оплата за надані послуги проводиться фінансовою службою військової частини НОМЕР_1 , згідно рахунків - накладних, які одночасно є актом приймання - передачі послуг, в термін 3-х банківських днів після одержання рахунку.
Згідно п. 6.1 договору він діє з 26.04.2012р. по 31.12.2012р.
Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.
Укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором про надання послуг, до якого застосовуються положення ст. 901 ЦК України.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як вбачається з матеріалів справи, надання позивачем відповідачу послуг за договором від 26.04.2012р. №33 на загальну суму 51255, 54 грн. підтверджується актом виконаних робіт за період з 26.04.2012р. по 31.05. 2012р. на суму 28017,78 грн. (а. с. 18), актом виконаних робіт №98 від 31.05.2012р. на суму 5506,20 грн. (а. с. 19), актом виконаних робіт за період з 01.06.2012р. по 29.06.2012р. на суму 17 731,56 грн. (а. с. 20)., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками.
Надання позивачем відповідачу послуг також підтверджується рахунками-накладними, а саме: № 200 від 26.04.2012р. на суму 4133, 64 грн., № 216 від 04.05.2012р. на суму 7700,70 грн.; № 236 від 11.05.2012р. на суму 3862, 32 грн.; № 249 від 17.05.2012р. на суму 4979,52 грн.; № 271 від 25.05.2012р. на суму 3128,16 грн.; № 286 від 31.05.2012р. на суму 4213,44 грн.; № 300 від 07.06.2012р. на суму 5338,62 грн.; №319 від 14.06.2012р. на суму 4835,78 грн.; № 332 від 21.06.2012р. на суму 3519,18 грн.; №343 від 27.06.2012р. на суму 4037.88 грн., №308 від 17.05.2012р. на суму 5 506,20 грн. (а.с. 21-31).
Як вказує позивач у позовній заяві відповідач за надані послуги розрахувався частково в розмірі 6595,12 грн.
Отже, враховуючи часткову проплату, заборгованість відповідача перед позивачем за договором на день розгляду справи становить 44660,42 грн., що підтверджується складеним представниками позивача та відповідача актом №1 звірки за надані послуги прання білизни військовослужбовців строкової служби військової частини НОМЕР_1 станом на 01.11.2012р. (а.с.75).
Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст.ст. 526, 525 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Судова колегія зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що оплата за надані послуги проводиться фінансовою службою військової частини НОМЕР_1 , згідно рахунків - накладних, які одночасно є актом приймання - передачі послуг, в термін 3 -х банківських днів після одержання рахунку.
Позивачем направлено відповідачу претензію про сплату заборгованості за договором в розмірі 44660,42 грн. (а.с.34), яка залишена не задоволеною відповідачем.
Скаржник вказує, що позивачем наданий відповідачу лише один рахунок-накладна №308 від 17.05.2012р., всі інші рахунки-накладні видані ДП МОУ "Рівненський комбінат побутового обслуговування", який не є стороною договору, тому видані ним рахунки-накладні не стосуються даного договору. Однак, колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи, оскільки як вбачається зі змісту рахунків-накладних вони підписані представниками приймальника та здавача, як вказує відповідач рахунки-накладні виписувалися персоналом позивача по місцю надання послуг (м. Рівне, вул. Соборна, 225Б) на старих бланках, які залишилися після діяльності ДП МО України "Рівненський комбінат побутового обслуговування", а замовник був попереджений про використання реквізитів виконавця. Окрім того, реквізити усіх вказаних рахунків містяться в актах приймання-передачі виконаних робіт, які підписані представниками позивача та відповідача з відтисками печаток цих установ.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України).
Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.
У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.
Апеляційним судом встановлено, що сторонами 01.11.2012р., тобто в межах строку позовної давності, складено акт звірки взаєморозрахунків, в якому станом на 01.11.2012р. відповідачем було визнано заборгованість в сумі 44 660,42 грн. Акт звірки взаємних розрахунків, складений та підписаний повноважними на це посадовими особами, скріплений печатками юридичних осіб, а тому є належним доказом у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вчинення боржником дій з визнання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг строку позовної давності, а отже строк позовної давності позивачем не пропущено.
Тому, оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язань щодо оплати вартості отриманих послуг, докази такого виконання матеріали справи не містять, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу у розмірі 44660,42 грн. визнається обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі №07/238-10).
За порушення умов договору, позивачем нараховано 26171, 01 грн. інфляційних втрат (враховуючи заяву відповідача про зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат а.с. 73) за період з вересня 2012р. по 01.06.2015р. та 4192, 86 грн. - 3 % річних за період з 30.04.2012р. по 01.06.2015р.
Судова колегія здійснивши перерахунок нарахованих до стягнення 3% річних за період з 30.04.2012р. по 04.07.2012р. вважає, що задоволенню підлягають 3% річних в розмірі 4087,78 грн., а в задоволенні 105,08 грн. 3% річних слід відмовити, у зв`язку з допущеною арифметичною помилкою при їх розрахунку.
Здійснивши перевірку правильності нарахованих позивачем інфляційних втрат (а.с.74), суд вважає, що позовні вимоги в цій частині законні та обґрунтовані, такі, що правомірно задоволенні господарським судом в межах та розмірі заявлених позивачем.
Доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 25.08.2015р. у справі №906/879/15 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.
3. Справу повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.