РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/21060/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк», м.Київ,

до відповідача: Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, м.Київ,

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мєагруп», м.Київ,

про визнання права власності

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Дорожинський О.А. - по дов.

від відповідача: Удод О.П. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк», м.Київ звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Підприємства «Київський експериментальний завод «Динамо» фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, м.Київ про визнання права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456, розміщений в нежитловому будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на наявність у Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» права власності на частину нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: 04073, АДРЕСА_1, а також на ті обставини, що заявник здійснює експлуатаційне обслуговування вантажопасажирського ліфту. Одночасно, за твердженнями заявника, відповідач щомісячно чинить перешкоди Публічному акціонерному товариству «Європейський газовий банк» у користуванні вказаним вище спірним майном.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду міста Києва 11.09.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що вказаний ліфт фактично належить власникам приміщень по АДРЕСА_1 на праві сумісної власності. До того ж, відповідачем було наголошено, що твердження позивача про чинення перешкод у користуванні спірним майном є доказово необґрунтованими.

Ухвалою від 07.10.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Мєагруп», а також з урахуванням заяви б/н від 06.10.2015р. Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» здійснено заміну первісного відповідача, Підприємство «Київський експериментальний завод «Динамо» фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, на належного - Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України.

Фізкультурно-спортивне товариство «Динамо» України протягом розгляду справи у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечило з огляду на те, що заявником не було представлено належних та допустимих доказів виникнення у Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» майнових прав на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг.

Третя особа у поясненнях б/н від 27.10.2015р. зазначила на відсутності підстав для визнання права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, розміщений в нежитловому будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк».

Третя особа у судове засідання 04.11.2015р. не з'явилась, представника не направила, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористалась.

Проте, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мєагруп» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду спору з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням третьої особи на теперішній час є: 01025, м.Київ, Шевченківський район, вул.Володимирська, буд.7.

На вказану адресу, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України з метою належного повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи, судом було направлено ухвалу від 28.10.2015р.

Судову кореспонденцію було вручено адресату, що підтверджується поштовим повідомленням №837.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мєагруп», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи наявні в матеріалах справи докази отримання вказаним учасником судового процесу ухвали суду, суд дійшов висновку про належне повідомлення третьої особи про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у третьої особи можливості дізнатись про слухання справи за її участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 28.10.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки третьої особи в судове засідання, господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом прийнято до уваги, що ухвалою від 28.10.2015р. явка учасників судового процесу обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

До того ж, всіма учасниками судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що третя особа участі в процесі розгляду спору 04.11.2015р. не приймала, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу норм п.1 ч.2 ст.16 вказаного Кодексу та ч.2 ст.20 Господарського кодексу України способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Статтею 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України п. 2 ч.1 ст.3, ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Аналогічну правову позицію наведено у п.1 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

За приписами ч.ч.1-4 ст.41 Конституції України, ст.321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п.5 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, з наведених норм закону вбачається, що позов про визнання права власності може пред'являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує її майнове право. Аналогічну позицію наведено у Постанові №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов (ст.54 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, враховуючи викладені вище норми матеріального та процесуального права при зверненні до суду з розглядуваним позовом Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт правомірного набуття відповідного майнового права, а також порушення, невизнання чи оспорювання означеного права відповідачами.

Як зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог заявник посилався на наявність у Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» права власності на частину нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: 04073, АДРЕСА_1, та на те, що заявник здійснює експлуатаційне обслуговування вантажопасажирського ліфту. Одночасно, за твердженнями позивача, відповідач щомісячно чинить перешкоди Публічному акціонерному товариству «Європейський газовий банк» у користуванні вантажопасажирським ліфтом ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрованим в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456.

Дослідивши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку, що твердження позивача про наявність у Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» речових прав, як одноособового власника, на спірне майно є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, суд виходить з наступного.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 23.12.2009р. між ОСОБА_3 (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до п.1.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність нежитлові приміщення (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 946,60 кв.м, які складають 25/100 частин від нежитлового будинку площею 3805,50 кв.м.

Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №3958.

12.05.2010р. між ОСОБА_5, ОСОБА_6 (продавці) та Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до п.1.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність нежитлові приміщення (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1365,70 кв.м, які складають 36/100 частин від нежитлового будинку площею 3805,50 кв.м.

Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1314.

29.12.2010р. між ОСОБА_7 (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до п.1.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність нежитлові приміщення (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 666,8 кв.м, які складають 18/100 частин від нежитлового будинку площею 3805,50 кв.м.

Наведений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №4087.

У відповідності до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки №43899621 від 15.09.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на підставі означених вище правочинів за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площами 1365,70 кв.м (36/100), 666,80 кв.м (18/100) та 946,60 кв.м (25/100).

Тобто, наведене вище вказує, що заявником було отримано у власність нежитлові приміщення у частці 79/100 від загальної площі об'єкта нерухомого майна.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, наявність майнових прав на частину вказаного вище нежитлового приміщення, на думку заявника, є достатньою підставою для визнання за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456.

Одночасно, представлене відповідачем суду свідоцтво №18002625 від 19.02.2014р. про право власності свідчить, що Фізкультурно-спортивному товариству «Динамо» України належить частка у розмірі 18/100 від загальної площі приміщення (в літері А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У інформаційній довідці №43899621 від 15.09.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна зазначено, що відповідачу на праві власності належить частина нежитлового приміщення (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 693,5 кв.м.

Тобто, з наведеного вбачається, що позивач та відповідач володіють нежитловими приміщеннями (в літері А) за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності.

Господарський суд зауважує, що нормами чинного законодавства України не передбачено автоматичного одноособового набуття майнових прав (права власності) на об'єкти обслуговування будівлі (в тому числі, ліфти чи сходи) у разі набуття права власності на частину нежитлового приміщення.

При цьому, у даному випадку наявність у заявника технічного паспорту на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456 не вказує на виникнення у Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» майнових прав на вказане майно.

Слід звернути увагу, що за своєю правовою природою такий документа як паспорт ліфту не є правоустановчим документом, який би засвідчував наявність певних майнових прав у осіб на визначене устаткування, а є лише документом, що містить технічні та експлуатаційні характеристики ліфтового обладнання, яке встановлюється у приміщенні та береться до обліку відповідними органами держаної влади.

Одночасно, суд зауважує, що зі змісту норм чинного законодавства вбачається, що ліфт - це пристрій, який обслуговує певні рівні, має кабіну, яка рухається по жорстких напрямних з кутом нахилу більше 15 градусів від горизонталі, і призначений для перевезення: людей; людей і вантажів; тільки вантажів, у разі доступності кабіни, тобто можливості входу людей до кабіни без перешкоди, і її оснащення пристроями керування, які розміщені в зоні досяжності для людини всередині кабіни, а також для вантажів у разі недоступності кабіни.

Судом також зазначалось, що за приписами ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалою від 07.10.2015р. було зобов'язано сторін надати документально підтверджені письмові пояснення стосовно місцерозташування спірного вантажопасажирського ліфту за адресою: 04073, АДРЕСА_1; технічні паспорти на нежитлові приміщення (в літері А), що знаходяться в будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1.

На виконання вимог суду 28.10.2015р. відповідачем було подано до суду пояснення №01-389 від 27.10.2015р., в яких Фізкультурно-спортивним товариством «Динамо» України було зазначено, що ліфтова шахта, а саме безпосередньо комунікаційне управління ліфтом знаходиться в горищному приміщенні.

У відповідності до поверхневого плану приміщення (в літері А) за адресою: АДРЕСА_1, який міститься у технічному паспорті на нежитловий будинок (приміщення), виготовленому Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна станом на 02.10.2012р., вантажопасажирський ліфт розташовано не у приміщеннях, які належать безпосередньо заявнику.

Вказаний ліфт забезпечує вертикальне сполучення між поверхами та доступ як Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» так і Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України до приміщень, що належить останнім на праві власності.

Таким чином, вищенаведене свідчить, що визнання за позивачем права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456, розміщений в нежитловому будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1, фактично може призвести до перешкоджання доступу Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України до частини приміщення, що належить останньому на праві власності.

Одночасно, як вказувалось вище, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги заявник також посилався на здійснення Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк фінансування ремонту спірного майна.

В обґрунтування своїх тверджень позивачем представлено до матеріалів справи договір №02 від 02.03.2015р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» (замовник) та ОСОБА_8 (виконавець).

Суд вважає за необхідне зауважити, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

У відповідності до п.1.1 договору №02 від 02.03.2015р. замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати послуги з обслуговування та ремонту інженерних систем приміщення, розташованого за адресою: 04073, АДРЕСА_1.

Проте, представлений позивачем договір №02 від 02.03.2015р. та його зміст не дають суду можливості достеменно встановити, що за означеним правочином здійснюється обслуговування спірного майна, а саме вантажопасажирського ліфту ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг.

Одночасно, заявником не представлено до матеріалів справи жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів понесення витрат на обслуговування означеного устаткування.

Наразі, суд зауважує, що нормами чинного законодавства не передбачено такої підстави для виникнення права власності на певне майно, як здійснення фінансування його обслуговування та ремонту.

При цьому, судом зазначалось, що спірний ліфт фактично здійснює вертикальне сполучення будівлі та забезпечує доступ, в тому числі, позивача до належних йому на праві власності нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1, а отже, фактичне підтримання його технічної справності та функціонування свідчить про забезпечення Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» можливості доступу до власного майна.

Одночасно, посилання Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» на чинення Фізкультурно-спортивним товариством «Динамо» України перешкод позивачу у користуванні вантажопасажирським ліфтом суд також не приймає до уваги в якості підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

У даному випадку обставини щодо чинення перешкод у користуванні майном та застосування такого способу захисту як визнання права власності не узгоджуються за своєю правовою природою та у випадку задоволення позову, не призвели б до реального відновлення прав та інтересів заявника.

При цьому, суд вважає з необхідне звернути увагу заявника на те, що чинним законодавством України передбачено окремий спосіб захисту у разі чинення перешкод у користуванні майном.

Зокрема, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та/або розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов'язані з позбавленням володіння майном. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 13.10.2015р. Вищого господарського суду України по справі №910/916/445/14.

Тобто, у разі, якщо відповідачем вчинялись би дії, зокрема, з відключення ліфту, що перешкоджало б доступу позивача до належного йому на праві власності нерухомого майна, останній мав право та можливість захистити свої права, як власника частини будівлі, шляхом подання негаторного позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» до Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України про визнання права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456, розміщений в нежитловому будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1.

Клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду міста Києва 15.09.2015р., Підприємства «Київський експериментальний завод «Динамо» фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України про залишення позову без розгляду з огляду на відсутність предмету спору залишено судом без задоволення з огляду на наступне.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому (п.4.8 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

За приписами ст.81 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд залишає позов без розгляду, якщо: позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк; позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору; громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Суд зауважує, що перелік підстав залишення позову без розгляду є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Вказану правову позицію наведено у п.4.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Тобто, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відсутність предмету спору, на що посилалось Підприємство «Київський експериментальний завод «Динамо» фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України в обґрунтування свого клопотання, не є підставою для залишення позову без розгляду.

Одночасно, суд зауважує, що відсутність предмету спору у відповідності до приписів ст.80 Господарського процесуального кодексу України є підставою для припинення провадження.

Проте, для вчинення означених вище процесуальних дій у суду були відсутні підстави з огляду на підтримання заявником протягом розгляду справи позовних вимог до Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, а також наявність між позивачем та відповідачем спору щодо майнових прав на спірне майно.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинні на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Постанови №725 від 17.11.2014р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.11.2014р. прийнято рішення про запровадження з 18.11.2014р. процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк».

Оскільки у даному випадку саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулась до господарського суду з позовом від імені Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк», то заявник звільнений від сплати судового збору.

У п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору та якщо позов такої особи залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.26, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк», м.Київ до Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України, м.Київ про визнання права власності на вантажопасажирський ліфт ПГП-366Б, 1982 року випуску, заводський №12858, вантажопід'ємністю 500 кг, зареєстрований в Київській Державній Інспекції котлонагляду і підйомних споруд територіального управління Держнаглядохоронпраці по Київській області та по м.Києву за №27456, розміщений в нежитловому будинку за адресою: 04073, АДРЕСА_1.

У судовому засіданні 04.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 09.11.2015р.

Суддя Любченко М.О.