ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" листопада 2015 р.Справа № 924/1274/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

головуючий суддя Магера В.В., суддя Смаровоз М.В., суддя Музика М.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Сільськогосподарського кооперативу „Губинський", с. Губин, Старокостянтинівський район, Хмельницька область;

до Ладигівської сільської ради, с. Ладиги, Старокостянтинівський район, Хмельницька область;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю „РесурсЕкоЕнерго", м. Київ;

про визнання за Сільськогосподарським кооперативом „Губинський" () права власності на нерухоме майно - земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, розташованої за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2

За участю представників сторін:

від позивача: Лозінський М.В. - за довіреністю від 01.10.2015р.;

від відповідача: Сударікова Є.В. - за довіреністю від 01.09.2015р.;

від третьої особи: Галицький А.В. - директор ТОВ "РесурсЕкоЕнерго";

за участю Коломий О.Є. - прокурора відділу прокуратури області згідно посвідчення №035772 від 21.09.2015р.

Рішення приймається 10.11.2015р., оскільки в засіданнях суду 19.10.2015р. та 03.11.2015р. оголошувались перерви.

В судовому засіданні 10.11.2015р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення згідно ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Суть спору: Позивач звернувся із позовом про визнання за Сільськогосподарським кооперативом „Губинський" () право власності на нерухоме майно - земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, розташованої за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що СК „Губинський" є правонаступником колективного СП „Губинське", яке в свою чергу, є правонаступником колгоспу ім. Ульянова с. Губин. Дане підтверджується довідкою Старокостянтинівської райдержадміністрації від 30.04.2014 року за №49/750-14/2014 та статутом СК „Губинський".

Позивач вказує, що згідно акту від 20.10.1994р. було проведено передачу майна КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" в обмін на натуральну сировину колгоспу ім. В. Ульянова, а саме приміщення млина, гребля, містки.

Згідно акту від 24.05.1996 року документальної ревізії фінансово-господарської діяльності КСГІ „Губинське" приєднаного до КСП „Іскра" до складу КСП „Губинське", серед іншого входили об'єкти: містки 3 шт., гребля, млин (копія витягу з акту додається).

Посилається на те, що рішенням правління СК „Губинський" відповідно до протоколу від 10.04.2001р. було постановлено виділити необхідні кошти на проведення ремонту та реконструкції млина в гідроелектростанцію, а також на ремонт греблі, містків.

Послідуюче обслуговування позивачем приміщення млина (ГЕС), дамби, водоскиду і водозабору для ГЕС підтверджується первинними бухгалтерськими документами, зокрема нарядами на виконання робіт, звітністю форми 2-буд. (квартальна), що подавалась в управління статистики у Старокостянтинівському районі.

За таких обставин, вважає, що у позивача наявне право власності на спірне приміщення.

Також, у додатковому поясненні від 19.10.2015р. позивач вказує, що згідно ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може бути набуто на підставі правочину.(ст.328 ЦК України).

Зазначає, що в матеріалах справи наявний акт від 20.10.1994 р., відповідно до якого було здійснено обмін між КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" та колгоспом ім. В.Ульянова, внаслідок якого колгосп ім. В.Ульянова одержав від КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" приміщення млина, греблю і містки.

Вважає, що оскільки СК „Губинський" є правонаступником колгоспу ім. В.Ульянова, що підтверджується довідкою Старокостянтинівської РДА від 30.04.2014р. за №49/750-14/2014 та Статутом СК „Губинський", є підстави для висновку про набуття права власності на зазначені об'єкти нерухомого майна колгоспом ім. В.Ульянова (пізніше СК „Губинський") за правочином, який має ознаки договору міни відповідно до положень ст.715 ЦК України.

Вказує, що державна реєстрація нерухомості підприємств, установ, організацій здійснювалась із 1996 року лише після прийняття Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству Наказу №56 від 13.12.1995 року „Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб".

Тому вважає, що коли колгоспом ім. Ульянова (правонаступником якого є СГК „Губинський") 20.10.1994 року за актом було отримано від Колективного підприємства „Старокостянтинівський завод продтоварів" в обмін на сировину приміщення млина, греблю та два містки, колгосп ім. Ульянова (відповідно СГК „Губинський") став власником цього майна. Будь-якої реєстрації та видачі якихось інших документів, чинне на той момент законодавство не вимагало.

При цьому, стверджує, що акт від 20.10.1994 року є доказом укладення правочину про передачу у власність цього майна, оскільки згідно ст.44 ЦК УРСР, укладатись у простій письмовій формі мали угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у ст.43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Обов'язкова нотаріальна форма передбачалась на той момент лише для угод щодо купівлі-продажу житлового будинку (ст.227 ЦК УРСР). На нежитлові будівлі і споруди ці вимоги не поширювались.

Вказує, що проста письмова форма вважалась дотриманою і тоді, коли воля сторін угоди виражалась в одному документі, в різних документах шляхом обміну листами, телеграмами тощо, що підтверджується роз'ясненням Вищого арбітражного суду України №02-5/111 від 12.03.1999р., п.6 якого було передбачено: господарюючі суб'єкти повинні укладати угоди в письмовій формі, за винятком угод, зазначених у статті 43 Цивільного кодексу УРСР. Таким чином свобода вибору у підприємства, установи, організації, що укладає угоду, між усною та письмовою формами угоди є винятком, а обов'язкова письмова форма угоди - правилом.

За таких обставин вважає, що акт від 20 жовтня 1994 року є належним, допустимим і достатнім доказом набуття СГК „Губинський" права власності на це майно. Дане підтверджується листом Управління статистики у Старокостянтинівському районі за вих.№35-17/498 від 21.11.2014 року, актом ревізії фінансово-господарської діяльності КСП „Губинське" від 24.05.1996 року, протоколом засідання правління СГК „Губинський" від 10.04.2001 року; іншою первинною бухгалтерською документацією.

Відповідач у письмовому відзиві від 19.10.2015р. із позовними вимогами не погоджується, посилаючись на те, що нерухоме майно, а саме земляна дамба з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції є власністю територіальної громади сіл Ладигівської сільської ради в особі Ладигівської сільської ради, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на гідроспоруди серія САС №799065 від 25.06.2010 року. Право власності Ладигівської сільської ради зареєстроване Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2010 року №26530613 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.09.2011р. Право власності Ладигівської сільської ради на гідроспоруди було зареєстровано та оформлено на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради с. Ладиги №4 від 13.05.2010 року.

Таким чином, відповідач - Ладигівська сільська рада не погоджується із доводами позивача про те, що саме він, на момент звернення із позовною заявою до суду, є власником спірного майна, оскільки законним власником майна є сільська рада.

За таких обставин вважає, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно, оскільки на момент звернення до суду із відповідним позовом та на сьогоднішній момент є законний власник спірного майна.

Відповідач вказує, що позивач просить суд визнати за ним право власності в порядку ст.392 Цивільного кодексу України, і як підставу набуття права власності посилається на ст.328 Цивільного кодексу України, яка визначає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, зокрема посилається на те, що право власності може бути набуте на підставі правочину.

В Постанові Верховного суду України від 18 лютого 2015 року по справі №6-244цс14 викладені наступні правові висновки: „відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт нерухомого майна та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України".

Позивач, обґрунтовуючи своє право власності на дамбу, водоскид і водозабір для гідроелектростанції посилається на Акт від 20.10.1994 року, відповідно до якого КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" в обмін на натуральну сировину колгоспу ім. В.Ульянова передав приміщення млина, греблю і містки, ототожнюючи його за змістом із правочином, який має ознаки договору міни за ст. 715 ЦК України.Проте, такі твердження позивача відповідач вважає помилковими, оскільки згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Крім того, акт від 20.10.1994 року не є за своєю юридичною природою договором, оскільки в ньому лише встановлюється факт передачі певного майна з балансу на баланс, проте відсутні істотні умови, які властиві договору міни в розумінні ст.224, ст.125, ст.228, ст.241, ст.242 Цивільного кодексу УРСР в редакції 04.02.1994 року зокрема, стосовно предмету договору (не зазначається кількість, найменування та ціна натуральної сировини, що передається), та форми договору.

Відповідач вказує, що згідно із п.27 Інструкції „Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" в редакції 14.06.1994р., яка затверджена Наказом міністерства юстиції України №18/5 визначено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна.

Тобто, чинне, на момент виникнення правовідносин по передачі майна, законодавство передбачало обов'язкову нотаріальну форму посвідчення правочинів з відчуження нерухомого майна до яких відноситься також і договір міни.

При цьому, позивач обґрунтовує своє право власності на дамбу, водоскид і водозабір для гідроелектростанції тим, що воно знаходилося у нього на балансі і він обслуговував приміщення млина, дамби, водоскиду і водозабору та тим. Проте, такі посилання відповідач вважає безпідставним, оскільки на балансі у позивача ніколи не було такого майна, як дамба, водоскид і водозабір для ГЕС. За актом від 20.10.1994 року позивачу на баланс було передано майно: млин, гребля і містки.

Зазначає, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги доказами виключно за період з 1994 року по 2001 рік та просить визнати за ним право власності на сьогоднішній момент. Проте, у постанові Вищого господарського суду України від 27.05.2015 року по справі 924/1319/14 встановлено, що перебування майна на балансі СГК „Губинський" не свідчить про наявність у останнього права власності на спірне майно.

У роз'ясненнях Вищого арбітражного суду України від 02.04.1994 року №02-5/225 „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з судовим захистом права державної власності в п.7 зазначається, що баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

Також, відповідач звертає увагу суду на те, що інформація, яка зазначена в Акті ревізії від 24.05.1996 року, про те, що КСП „Губинське" утворене внаслідок від'єднання бригади с. Губин від колгоспу ім. Щорса 10.11.1990р., спростовує довідку №49/750-14/2014 про те, що СГК „Губинський" є правонаступником колгоспу ім. Ульянова.

Із акту ревізії від 24.05.1996р. також неможливо зробити висновок про те, що мова йде саме про майно, право власності на яке просить визнати позивач. Ідентифікувати це майно (містки, греблю, млин) неможливо, оскільки не зазначено жодної характеристики цього майна та/або його місцезнаходження.

Із врахуванням вищенаведеного, просить відмовити в позові.

Крім того, відповідачем подано заяву від 17.09.2015р. про застосування строку позовної давності, відповідно до якої вказує, що згідно п.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, на позовні вимоги про визнання права власності в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України поширюється загальний строк позовної давності встановлений ст. 257 Цивільного кодексу.

Відповідач вказує, що 20.08.2009р. між Ладигівською сільською радою та СГК „Губинський" було складено акт, за яким на баланс Ладигівської сільської ради було передано наступне майно: дороги по селу Губин в кількості 6,4 км., містки в кількості 2 шт. В складі містків та доріг на баланс відповідача також перейшли і спірні гідроспоруди з земляною дамбою. При цьому, 13.05.2010 року виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради було прийнято рішення №4 про оформлення права власності на земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції.

Свідоцтво про право власності на гідроспоруди було отримано Ладигівською сільською радою 25.06.2010р. Позовна заява про визнання за СК „Губинський" права власності на нерухоме майно: земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції була подана до господарського суду Хмельницької області 31.07.2015 року.

Проте, відповідач стверджує, що позивач знав про набуття Ладигівською сільською радою та оформлення за нею права власності на спірні об'єкти починаючи з 20.08.2010 року, тобто із дати підписання акту - приймання передачі майна. Також, у складі іншого майна на баланс сільської ради були передані спірні гідроспоруди.

Також, голова СГК „Губинський" Наскалов А.Г. прийняв участь в роботі сорок другої сесії V - скликання, що підтверджується відповідним протоколом від 19.08.2010 року. В порядку денному цієї сесії було вирішення питання про передачу в оренду ТОВ „Ресурсекоенерго" майнового комплексу, що складається з дамби, водозабору для гідроелектростанції та водоскиду, що знаходиться на річці Случ с. Губин, тобто спірного майна.

Таким чином, вважає, що СГК „Губинський" міг довідатися про прийняття виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради рішення про оформлення права власності з протоколу порядку денного вказаної сесії.

Крім того, свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майна (дамбу з водоскидом і водозабором) Ладигівська сільська рада отримала 25.06.2010р., а підставою для реєстрації права власності було рішення від 13.05.2010р.

Враховуючи той факт, згідно ст.182 Цивільного кодексу України інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно є публічною та будь-яка особа може отримати інформацію про реєстрацію права власності на нерухоме майно, то СГК „Губинський" міг довідатися про факт існування оскаржуваного рішення сільської ради починаючи з 25.06.2010 року.

За таких обставин, відповідач стверджує, що позивач пропустив строк для подання позовної заяви про визнання права власності на спірні гідроспоруди, тому просить відмовити в позові.

Третя особа (ТОВ „РесурсЕкоЕнерго") у письмовому поясненні від 19.10.2015р. повідомила, що нерухоме майно (земляна дамба з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції) є власністю територіальної громади сіл Ладигівської сільської ради в особі Ладигівської сільської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на гідроспоруди серія САС №799065 від 25.06.2010 року.

Право власності Ладигівської сільської ради зареєстроване Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2010 року №26530613. Право власності Ладигівської сільської ради на гідроспоруди було зареєстровано та оформлено на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради с. Ладиги №4 від 13.05.2010 р.

Вказані об'єкти нерухомого майна були передані Ладигівською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області за договором від 11.05.2012 року в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю „РесурсЕкоЕнерго".

Таким чином, ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" не погоджується з доводами позивача про те, що саме він, на момент звернення із позовною заявою до суду є власником спірного

майна, оскільки законним власником майна, чиї права на спірне майно підтверджуються належними доказами, на сьогоднішній момент є саме Ладигівська сільська рада.

Отже вважає, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно, оскільки на момент звернення до суду із відповідним позовом та на сьогоднішній момент є законний власник спірного майна.

Представник позивача в засідання суду 10.11.2015р. прибув, позовні вимоги підтримав та просив про задоволення позову. Також, подав суду письмове клопотання від 10.11.2015р. про долучення до матеріалів справи наступних доказів: довіреності №365 від 20.10.1994р. на отриманні від колгоспу ім. Ульянова ТМЦ, посвідчення про відрядження працівника колгоспу №31 від 05.12.2015р.

Подані докази судом оглянуті, їх копії долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в засідання суду 10.11.2015р. прибув, у додаткову письмовому поясненні від 10.11.2015р. відповідач підтвердив позицію, викладену у відзиві, та просить відмовити в позові.

Представник третьої особи в засідання суду 10.11.2015р. прибув, із позовними вимогами позивача не погодився, посилаючись доводи, викладені у письмовому поясненні від 19.10.2015р.

Прокурор в засідання суду 10.11.2015р. прибув та у поданому письмовому поясненні від 10.11.2015р послався на те, що позивачем у позові про визнання права власності повинна бути особа, яка вже є власником. Тобто, підставою такого позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно, правовстановлюючими документами.

При цьому, прокурор вказує, що СК „Губинський" заявив позов не для визнання, а для набуття права власності, що є неприпустимим.

Так, позивач під час розгляду справи по суті жодним чином не довів наявність порушеного права, не довів що є власником спірного майна, в тому числі в порядку правонаступництва, не надав належних та допустимих доказів виникнення у нього такого права.

Позивач, обґрунтовуючи своє право власності на дамбу, водоскид і водозабір для гідроелектростанції посилається на Акт від 20.10.1994р., згідно з яким КП „Староконстянтинівський завод продтоварів" в обмін на натуральну сировину колгоспу ім. В.Ульянова передав приміщення млина, греблю і містки, ототожнюючи його за змістом із правочином, який має ознаки договору міни за ст.715 ЦК України.

Однак, зазначений акт за своєю юридичною природою не є договором міни, оскільки в ньому лише встановлюється факт передачі окремого майна з балансу на баланс, при цьому відсутні істотні умови, які властиві договору міни в розумінні ст.ст. 224, 225, 228, 241, 242 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент підписання акту.

Разом із тим, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів щодо наявності у КП „Староконстянтинівський завод продтоварів" правових підстав та повноважень щодо передачі на баланс СК „Губинський" спірних гідроспоруд, як і не надав жодних таких доказів, щодо наявності повноважень у СК „Губинський" на включення спірних гідроспоруд до акту приймання-передачі від 12.07.2011р. ТОВ „Украгросоюз" за договором купівлі-продажу від 30.06.2011р.

При цьому, посилання позивача на те, що спірні гідроспоруди є невід'ємною частиною нежитлової будівлі, придбаної ТОВ „Украгросоюз" згідно із зазначеним договором купівлі-продажу є безпідставними, оскільки акт-приймання передачі від 12.07.2011 року не має відношення до договору купівлі-продажу від 30.06.2011р., оскільки договорі чітко визначений один об'єкт нерухомості та визначено пунктом 5 договору, що позивач вже прийняв цей об'єкт нерухомості на момент укладення цього договору. Сам акт приймання-передачі також не містить вказівок на його відношення до договору купівлі-продажу. Тобто, перелік майна зазначений у акті виходить за рамки відчуженого позивачем нерухомого майна.

Надані в суд СК „Губинський" інвентаризаційні документи та кошториси про проведення поточних і капітальних робіт спірного майна, не можуть слугувати належними та допустимими доказами по справі, оскільки не містять необхідних реквізитів, підписів посадових осіб, та по них неможливо ідентифікувати, які саме ремонтні роботи та відносно якого майна проводились.

При цьому, звертає увагу суду на висновки Вищого господарського суду України в постанові від 27.05.2015 року по справі №924/1319/14 якими, суд фактично спростував приналежність акту від 20.10.1994 року до правовстановлюючих документів, встановивши, що на підтвердження своїх доводів СК „Губинський" не надав жодних правовстановлюючих документів. Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 27.05.2015 року по справі №924/1319/14 чітко зазначено, що „перебування майна на балансі СГК „Губинський" не свідчить про наявність у останнього права власності на спірне майно".

Також, звертає увагу суду на те, що спірні гідроспоруди є складовою частиною дороги, яка з'єднує дві частини с. Губин та за своїми технічними характеристиками відносяться до штучних споруд призначених для руху транспортних засобів і пішоходів через природні перешкоди, а ремонт шляхового покриття цих споруд проводиться за рахунок коштів селищної ради та державних субвенцій.

Тому, прокурор вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Сільськогосподарський кооператив „Губинський", с. Губин Старокостянтинівський район як юридична особа зареєстрований 05.04.2000р. та значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено свідоцтвом про держану реєстрацію №218463 серія А00, довідкою статистики від 29.06.2010р. №109920.

Сільськогосподарський кооператив „Губинський" с. Губин є правонаступником КСП „Губинський", який є правонаступником колгоспу ім. Ульянова с. Губин, що підтверджується довідкою Старокостянтинівської райдержадміністрації від 30.04.2014 року за №49/750-14/2014 та статутом СК „Губинський" (п. 1.8).

Ладигівська сільська рада, с. Ладиги Старокостянтинівського району як юридична особа (орган місцевого самоврядування) значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію №627670 серія А00, довідкою статистики №503146 АБ від 25.09.2012р.

Із наявного в матеріалах справи Акту від 20.10.1994р. слідує, що Колективне підприємство „Старокостянтинівський завод продтоварів" передав приміщення млина, греблю і містки колгоспу ім. В.Ульянова в обмін на натуральну сировину.

Рішенням правління СК „Губинський", яке оформлене проотоколом засідання правління кооперативу від 10.04.2001р., було постановлено виділити необхідні кошти на проведення ремонту та реконструкції млина в гідроелектростанцію, а також на ремонт греблі, містків.

20.08.2009р. між СГК „Губинський" та Ладигівською сільською радою складено акт, відповідно до якого встановлено, що господарство знаходиться в стані банкрутства і не має коштів для ремонту доріг, містків, які знаходяться на балансі СГК „Губинський", тому було передано на баланс Ладигівської сільської ради та знято з балансу СГК „Губинський" дороги по селу Губин в кількості 6,4 км, містки в кількості 2 шт.

10.12.2009р. СГК „Губинський" звернувся із заявою №55 до Ладигівської сільської ради, в якій просив надати дозвіл на оформлення права власності на будівлю ГЕС (вул. Центральна, 1а, яка знаходиться на балансі СГК „Губинський".

Рішенням виконавчого комітету Ладигівської сільської ради №5 від 17.12.2009р. „Про оформлення права власності" було вирішено оформити право власності на будівлю гідроелектростанції за сільськогосподарським кооперативом „Губинський" в с. Губин, вул. Центральна, 1а (п. 1 рішення).

Рішенням виконавчого комітету Ладигівської сільської ради №4 від 13.05.2010р. „Про оформлення права власності" було вирішено оформити право власності на земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, яка знаходиться на балансі Ладигівської сільської ради в с. Губин, вул. Центральна, 1/2, Старокостянтинівський район, Хмельницька область. (п. 1 рішення).

25.06.2010р. виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САС №799065, згідно якого земляна дамба з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, що знаходиться за адресою: Хмельницька область Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді сіл Ладигівської сільської ради, що підтверджується також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Старокостянтинівського БТІ від 25.06.2010 року за № 26530613, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.09.2011р.

19.08.2010р. рішенням №2 сорок другої сесії Ладигівської сільської ради п'ятого скликання „Про передачу в оренду майнового комплексу" було вирішено передати в оренду ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" майновий комплекс, що складається з дамби, водозабору для гідроелектростанції та водоскиду, що знаходиться на річці Случ в с. Губин Старокостянтинівського району Хмельницької області строком на 35 років для відновлення та використання за цільовим призначенням. (п. 1 рішення).

19.11.2010р. між Ладигівською сільською радою (орендодавець) та ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" (орендар) укладено договір оренди майна, відповідно до умов якого (п.1.1 договору) орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування гідротехнічну споруду, надалі майно, що розміщене за адресою вул. Центральна, 1/2, с.Губин, Старокостянтинівський район.

Згідно акту приймання-передачі від 19.11.2010 року, Ладигівська сільська рада передала, а ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" прийняло майно: водоскид; земельна дамба; водозабір для ГЕС.

13.06.2011р. між СГК „Губинський" (продавець) та ТОВ „Украгросоюз" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно якого СК „Губинський" продав, а ТОВ „Украгросоюз" купив нежитлову будівлю гідроелектростанції загальною площею 205,5 кв. м., що знаходиться в с. Губин, Старокостянтинівського району, Хмельницької області по вул. Центральній, 1а (п. 1 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О. та зареєстровано в реєстрі за №1272.

12.07.2011р. між СГК „Губинський" та ТОВ „Украгросоюз" складено Акт приймання-передачі, згідно умов якого СГК „Губинський" здав, а ТОВ „Украгросоюз" прийняв гідроелектростанцію „ГЕС"; водозабірний канал для ГЕС із шлюзом; спускний канал із шлюзом; переливний канал; шлюзний водоскид (в кількості 6 шлюзів); прибережні укріплення.

16.03.2012 року рішенням №3 сімнадцятої сесії Ладигівської сільської ради шостого скликання „Про передачу в оренду майнового комплексу" вирішено передати в оренду ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" майновий комплекс, що складається із земляної дамби, водозабору та водоскиду для гідроелектростанції, що знаходиться на річці Случ в с.Губин Старокостянтинівського району, Хмельницької області, строком на 35 років для відновлення та використання за цільовим призначенням. (п. 1 рішення).

На підставі рішення №3 від 16.03.2012 року, між Ладигівською сільською радою (орендодавець) та ТОВ „РесурЕкоЕнерго" (орендар) укладено нотаріально посвідчений договір оренди нерухомого майна, за умовами якого (п. 1.1 договору) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції розташованої за адресою: Старокостянтинівський район, село Губин, вул. Центральна 1/2.

Вважаючи своє право власності порушеним, позивач звернувся до суду із позовом про визнання за Сільськогосподарським кооперативом „Губинський" () права власності на нерухоме майно - земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, розташованої за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2.

Досліджуючи наявні у справі докази, враховуючи доводи та обґрунтування учасників судового розгляду, судом до уваги приймається таке:

Частиною 1 ст.1 Господарського кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п.1 ст.16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним же зі способів захисту цивільного права в силу ст.16 Цивільного кодексу України є визнання права.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Нормами ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником у випадках, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Із змісту положень ст.392 ЦК України слідує, що позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Метою та об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально визначеного майна, власником якого є позивач. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Зокрема таким доказами є правовстановлюючі документи на майно.

Згідно п.1 ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. №1952-IV (із змінами та доповненнями) передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:1) право власності на нерухоме майно.

Доказами на підтвердження права власності на нерухоме майно у відповідності до вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 18 Закону) є свідоцтво про реєстрацію права власності та /або витяг з Державного реєстру прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Із матеріалів справи слідує, що предметом позовних вимог по даній справі є визнання за СК „Губинський" права власності на нерухоме майно - земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, розташованої за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2.

Судом в ході вирішення справи встановлено, що нерухоме майно (земляна дамба з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції) є власністю територіальної громади сіл Ладигівської сільської ради в особі Ладигівської сільської ради, що підтверджується наявними в матеріалах справи: Свідоцтвом про право власності на гідроспоруди серія САС №799065 від 25.06.2010р., Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2010р. №26530613, Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.09.2011р.

Обґрунтовуючи своє прав власності на вказане майно, позивач посилається на акт від 20.10.1994 р., відповідно до якого було здійснено обмін між КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" та колгоспом ім. В.Ульянова, внаслідок якого колгосп ім. В.Ульянова одержав від КП „Старокостянтинівський завод продтоварів" приміщення млина, гребля і містки.

Судом приймається до уваги, що майно, передане за актом 10.10.1994р. (приміщення млина, гребля і містки) не є тотожним тому майну, на яке позивач просить визнати право власності (земляна дамба з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції). Також, в акті 20.10.1994р. не вказано адресу майна, його технічних характеристик та інших відомостей, які б дали можливість його ідентифікувати.

Згідно постанови Верховного суду України від 18 лютого 2015 року по справі №6-244цс14 викладені наступні правові висновки стосовно права власності: „відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт нерухомого майна та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України."

Із позовних матеріалів слідує, що позивач як на підставу набуття права власності на об'єкт нерухомості посилається на ст.328 ЦК України, відповідно до якої право власності може бути набуте на підставі правочину, тобто на підставі акту від 20.10.1994р., який за доводами позивача, має ознаки договору міни за ст. 715 ЦК України.

Дане твердження позивача судом оцінюється критично та до уваги не може бути прийняте зважаючи на те, що зазначений акт від 20.10.1994р. за своєю правовою природою не є правочином, тобто договором, оскільки у ньому встановлюється лише факт передачі певного майна з балансу одного підприємства на баланс іншого. У вказаному акті також відсутні істотні умови договору міни, які передбачені ст.ст. 224, 225, 228, 241, 242 Цивільного кодексу УРСР в редакції 04.02.1994р. (на дату складання акту), зокрема щодо предмету договору (не зазначається кількість, найменування та ціна натуральної сировини, що передається, не дотримана форма договору тощо).

Розділом 3 главою 1 п. 27 Інструкції „Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" в редакції 14.06.1994 року, яка затверджена Наказом міністерства юстиції України №18/5, було визначено, що обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна. Натомість, вказаний акт від 20.10.1994р. не був оформлений сторонами як договір міни, не посвідчений нотаріально, що не дає суду достатніх підстав вважати останній правочином, так і правовстановлюючим документом, відповідно до якого у позивача виникло право власності на об'єкт нерухомості.

Судом приймається до уваги, що питання про те, чи є акт приймання-передачі від 20.10.1994р. правовстановлюючим документом досліджувалось в ході вирішення справи №924/1319/14 за позовом ТОВ „Украгросоюз" м. Хмельницький до Ладигівської сільської ради с. Ладиги, Старокостянтинівського району, до ТОВ „РесурсЕкоЕнерго", м. Київ про визнання незаконним та скасування рішення № 4 від 13.05.2010 року про оформлення права власності, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 11.05.2012 року.

Так, у постанові Вищого господарського суду України від 27.05.2015 року по справі №924/1319/14 в частині, яка залишена без змін, вказано, що перебування майна на балансі СК „Губинський" не свідчить про наявність в останнього права власності на спірне майно. Крім того, СК „Губинський" на підтвердження своїх доводів щодо права власності на земельну дамбу з водоскидом та водозабором не надав жодних правовстановлюючих документів, в зв'язку з чим суди попередніх інстанцій, не з'ясувавши належність правової підстави набуття права власності на спірне майно.

Судом в даному випадку приймається до уваги, що позивачем не подано суду належних доказів для визнання за СГК „Губинський" права власності на земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції.

Судом враховується, що рішення суду про визнання права власності є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності. В свою чергу, недоведення позивачем наявності у нього суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, а саме права власності на спірне майно, виключає можливість задоволення позовних вимог, які заявлено на підставі статті 392 Цивільного кодексу України.

Відтак, доказів на спростування зазначеного, суду не подано, позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються із нормами чинного законодавства та суперечать матеріалам справи.

Згідно зі ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, але й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно положень статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних відносин строку позовної давності, судом до уваги приймається таке.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В ході вирішення справи судом встановлено, що позивач звернувся із позовом про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, які останньому не належать. Відтак, право власності позивача на спірні об'єкти нерухомості в даному випадку не було порушено.

Згідно п.п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10 передбачено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Із врахуванням вищенаведеного, заву відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне відхилити. Відтак, у позові необхідно відмовити.

Згідно ст.ст. 44,49 ГПК України судові витрати по справі на відповідача не покладаються у зв'язку із відмовою в позові.

Керуючись ст.ст.12, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України, СУД -

ВИРІШИВ:

У позові Сільськогосподарського кооперативу „Губинський", с. Губин, Старокостянтинівський район, Хмельницька область до Ладигівської сільської ради, с. Ладиги, Старокостянтинівський район, Хмельницька область; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю „РесурсЕкоЕнерго", м. Київ про визнання за Сільськогосподарським кооперативом „Губинський" () права власності на нерухоме майно - земляну дамбу з водоскидом і водозабором для гідроелектростанції, розташованої за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, с. Губин, вул. Центральна, 1/2, відмовити.

Повне рішення складено 16.11.2015р., оскільки 14.11.2015р. та 15.11.2015р. неробочі дні.

Головуючий суддя В.В. Магера

Суддя М.В. Смаровоз

Суддя М.В. Музика

Віддрук. 4 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу(с. Губин Старокостянтинівський район, Хмельницька обл.) - наручно, згідно заяви;

3 - ТОВ „РесурсЕкоЕнерго" (вул. Васильківська,1 м. Київ, 03040) - згідно заяви;

4 - відповідачу (вул. Щорса, 32а, офіс 1, м. Киїів) - згідно заяви.