КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. справа№ 925/1200/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - не з'явились

відповідача-1 - не з'явились

відповідача-2 - Деркач С.С.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поляне»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.09.2015 р.

у справі № 925/1200/15 (суддя - Єфіменко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поляне»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський цукровий завод»

2. Публічного акціонерного товариства «Легбанк»

про визнання недійсним договору іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Поляне» (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський цукровий завод» (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Легбанк» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору іпотеки від 24.12.2010 р.

Рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1200/15 від 21.09.2015 р. у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1200/15 від 21.09.2015 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Поляне» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що директором ТОВ «Поляне» було укладено договір іпотеки від 24.12.2010 р. з перевищенням повноважень, оскільки останній не погодив укладення цього договору іпотеки із загальними зборами учасників товариства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 925/1200/15, а розгляд справи призначено на 10.11.2015 р.

В засідання суду, призначене на 10.11.2015 р., представники позивача та відповідача-1 не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

24.12.2010 р. між Публічним акціонерним товариством «Легбанк» (далі - іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Поляне» (далі - іпотекодавець), яке є майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський цукровий завод» (далі - позичальник), був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вишняковою І.В. за реєстровим № 2334 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом цього договору є надання позивачем в іпотеку комплексу нежитлових будівель, зазначених в п. 2.1 цього договору в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов'язань забезпечених іпотекою одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору № 01/10 КЮ від 24.12.2010 р., укладеного між позичальником та іпотекодержателем, додатків та змін до нього, укладених протягом строку його дії (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належний йому на праві приватної власності комплекс нежитлових будівель, що знаходиться за адресою: Черкаська область, місто Сміла, вул. Рози Люксембург, 6.

Як передбачено п. 2.2 договору, заставна вартість предмета іпотеки згідно з висновком про вартість об'єкта незалежної оцінки, виданого 22 грудня 2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальна біржа Центральна», становить 37 159 000,00 грн, без ПДВ.

Право власності позивача на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, підтверджується свідоцтвом про право власності САВ 953802 від 28.08.2009 р. та витягом із реєстру № 23719847 від 01.09.2009 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що договір іпотеки, на думку позивача, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вказаний договір було укладено за відсутності рішення вищого органу товариства - загальних зборів учасників, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Встановлено, що сторони погодили всі істотні умови в договорі іпотеки від 24.12.2010 р.

Стосовно доводів скаржника про те, що вказаний договір іпотеки був підписаний директором позивача без погодження на загальних зборах учасників товариства всіх істотних умов договору іпотеки, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Так, укладений договір іпотеки від імені ТОВ «Поляне» був підписаний директором Філінським Миколою Миколайовичем, що діяв на підставі статуту товариства.

Протоколом зборів засновників (учасників) Tовариства з обмеженою відповідальність «Поляне» від 21.12.2010 р. було прийнято рішення про передачу в іпотеку комплексу нежитлових будівель технологічного обладнання, що знаходиться за адресою: м. Сміла, вул. Рози Люксембург, 6, та прийнято рішення про укладення договорів іпотеки та застави.

Протоколом зборів засновників (учасників) Tовариства з обмеженою відповідальність «Поляне» від 06.08.2012 р. було прийнято рішення про продовження терміну дії майнового поручительства переданим в іпотеку комплексу нежитлових будівель та технологічного обладнання, що знаходиться за адресою: м. Сміла, вул. Рози Люксембург, 6, та прийнято рішення про укладення договорів іпотеки та застави.

Таким чином, рішення про укладання оспорюваного договору іпотеки було прийняте на загальних зборах товариства, що підтверджується протоколом від 21.12.2010 р., а тому посилання скаржника на перевищення повноважень директором при укладенні цього договору є необґрунтованими.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У відповідності до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя.

Відповідно до п. 4.1.2 договору іпотеки іпотекодавець попереджений про необхідність застрахувати предмет іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, на вартість, визначену в п. 2.2 цього договору.

Таким чином, укладаючи договір страхування іпотечного майна, що згідно договору іпотеки належить до обов'язків іпотекодавця, позивачем було вчинено дії, що свідчать про прийняття умов договору іпотеки до виконання.

Крім того, про схвалення позивачем оспорюваного договору іпотеки свідчить також протокол зборів засновників (учасників) ТОВ «Поляне», яким було прийнято рішення про укладення додаткових угод до договору іпотеки від 24.12.2010 р. та надання повноважень на підисання додаткових угод до договору іпотеки від 24.12.2010 р.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України № 922/555/15 від 14.06.2015 р.

Як передбачено абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи те, що положення договору іпотеки від 24.12.2010 р. відповідають положенням чинного законодавства, судова колегія вважає позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 21.09.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Поляне» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поляне» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 21.09.2015 р. у справі № 925/1200/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 925/1200/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран