ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.11.2015 Справа № 905/2082/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М.,

за участю секретаря Романцової О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні господарську справу за позовною заявою

позивача: приватного акціонерного товариства «АВК», м. Маріуполь

до відповідача: публічного акціонерного товариства «НОРД», м. Краматорськ

про розірвання договорів оренди, застосування наслідків розірвання договорів оренди (стягнення суми завдатку, звільнення від відповідальності, зобов'язання прийняти майно з оренди)

Представники сторін:

Від позивача: Волченко О.В. на підставі довіреності

Від відповідача: Шубчинська Л.М., Оксаніченко А.С. на підставі довіреності

Позивач, приватне акціонерне товариство «АВК» звернувся до господарського суду Донецької області із позовом до відповідача - приватного акціонерного товариства «НОРД» про розірвання договорів оренди та про застосування наслідків такого розірвання.

Заявою від 25.09.2015 року позивач змінив предмет позову та остаточно просив суд розірвати договори оренди нежитлових приміщень, посвідчені приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І., реєстрові номери 3119-3121 та просив визначити наслідки розірвання договорів, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача суми завдатку, перерахованого відповідачу згідно умов договору у розмірі 8130982,41 гривень, звільнити позивача від відповідальності (штрафу та пені) за дострокове розірвання договорів оренди, передбаченої п. 3.6. договорів, зобов'язати відповідача прийняти від позивача з оренди нежитлові приміщення у строки та у порядку, визначені у договорах оренди нежитлових приміщень, посвідчених приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І., реєстрові номери 3119-3121.

Зазначена заява подана позивачем із дотриманням вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, отже може бути прийнята судом до розгляду та в подальшому розгляд справи відбувався щодо позовних вимог остаточно сформульованих в заяві про зміну предмету позову.

В обґрунтування позову позивач посилається на той факт, що внаслідок загострення суспільно-політичної ситуації на території м. Донецька, проведення в м. Донецьку бойових дій, блокування міста Донецька незаконними збройними формуваннями, обстрілу території, на якій розташовані орендовані приміщення, внаслідок чого загинув працівник позивача, втрати позивачем можливості використання орендованих приміщень за їх призначенням, закриттям виробничих потужностей, що розташовані на території м. Донецька та м. Луганська настали істотні зміни обставин, якими сторони керувалися під час укладання розглядуваних договорів оренди, що, на його думку, є підставою для розірвання договорів оренди та застосування наслідків такого розірвання у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача суми завдатку, перерахованого відповідачу згідно умов договорів у розмірі 8130982,41 гривень, звільнення позивача від відповідальності (штрафу та пені) за дострокове розірвання договорів оренди, передбаченої п. 3.6. договорів та зобов'язання відповідача прийняти від позивача з оренди нежитлові приміщення у строки та у порядку, визначеними у договорах оренди нежитлових приміщень.

Представник позивача з'явився в судове засідання надав пояснення по справі, наполягав на задоволенні позову в редакції заяви про зміну предмету позову.

Представники відповідача з'явилися в судове засідання, в перебігу розгляду справи надали відзив на позовну заяву, додаткові пояснення, щодо обставин, викладених в заяві позивача про зміну предмету позову, проти задоволення позову заперечували.

В обґрунтування своїх заперечень представники відповідача посилалися на наступні обставини:

· викладення позивачем в позовній заяві посилання на порушення відповідачем п.п. 5.1.4., 5.1.5., 5.1.8 договорів оренди щодо незабезпечення відповідачем реальної можливості цілодобового безперешкодного використання і доступу до об'єкту оренди, спростовується положеннями п. 5.3.4. договорів оренди, який передбачає порядок дій позивача у разі невиконання перелічених пунктів договорів оренди відповідачем;

· посилання позивача на акти форми Н-1 та Н-5, щодо розслідування нещасних випадків на виробництві позивача, якими зафіксовано загибель працівника підприємства на території орендованих приміщень не доводять винності у цих подіях відповідача, мають суперечливі висновки та не можуть слугувати доказами порушення відповідачем умов договорів оренди;

· позивач безпідставно посилається в позові на положення п. 5.3.3. договорів оренди як підставу для ініціації розірвання договору, адже цей пункт договорів передбачає підставу для розірвання договору з ініціативи орендаря на випадок порушення чи неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором, що наданими позивачем доказами не доведено;

· не зважаючи на проведення АТО на цій території достатньо велика кількість суб'єктів господарювання продовжують свої господарську діяльність в місті Донецьку;

· пункт 8.5. договорів оренди перешкоджає позивачу вимагати розірвання договору, адже ризики зміни обставин є його власними ризиками, що не впливають на виконання ним грошових зобов'язань та існування форс-мажорних обставин позивачем належним чином не підтверджено;

· доводи позивача про те, що він вичерпав усі можливі юридичні механізми позасудового врегулювання спірного питання та приведення договору у відповідність до обставин, що змінилися не відповідають дійсності та перешкоджає йому вимагати розірвання договорів оренди в силу приписів ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

30.09.2015 року представниками відповідача заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до завершення касаційного розгляду справи № 908/1790/15-г за позовом ПАТ «НОРД» до ПрАТ «АВК» про стягнення заборгованості з орендної плати по розглядуваним договорам оренди. В обґрунтування заявленого клопотання посилалися на пов'язаність розглядуваної справи зі справою № 908/1790/15-г, адже у межах цієї справи встановлено преюдиціальні факти, зокрема щодо настання обставин непереборної сили, що унеможливлює виконання позивачем своїх грошових зобов'язань.

В перебігу розгляду справи сторони неодноразово надавали суду письмові обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них.

Так, позивачем 09.10.2015 року до матеріалів справи долучено заперечення на відзив на позовну заяву, в яких позивач посилається на те, що усі орендовані приміщення є предметом іпотеки згідно з договором іпотеки, укладеним відповідачем із ПАТ «Промінвестбанк» із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, отже відповідач несе ризики звернення стягнення на об'єкти оренди незалежно від того будуть виконуватися позивачем зобов'язання за договорами оренди чи ні; позивач уклав договори оренди із метою обслуговування ПАТ «Кондитерська фабрика «АВК», м. Донецьк, та ПАТ «Кондитерська фабрика «АВК», м. Луганськ, виробництво на яких внаслідок проведення АТО зупинено, ввезення/вивезення сировини та складування готової продукції у орендованих приміщеннях припинено; факт істотної зміни обставин засвідчено висновком Донецької торгово-промислової палати від 07.10.2015 року, факт настання нещасного випадку на території орендованих об'єктів засвідчено належним чином та беззаперечно свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо забезпечення належної можливості цілодобового, безпечного та безперешкодного використання об'єктів оренди; договір суборенди із ТОВ «Агро-Союз-Термінал» укладено позивачем з метою розміщення офісу позивача у зв'язку з переміщенням частини працівників Донецької та Луганської кондитерської фабрик до м. Дніпропетровськ, а не з метою складського зберігання, отже не з тотожною із розглядуваними договорами оренди, метою; доводи відповідача про покращення фінансового стану позивача у 2014 році порівняно із 2013 роком не відповідають офіційній фінансовій звітності позивача, що навпаки засвідчує факт погіршення фінансового стану; доводи відповідача про те, що значна кількість суб'єктів господарювання продовжують свою діяльність на території м. Донецька та м. Луганська спростовується тим, що позивача не включено до переліку суб'єктів господарювання, яким надано право перевозити товари з/до неконтрольованої території, також висловив заперечення проти клопотання про зупинення провадження у справі.

13.10.2015 року через канцелярію суду представниками відповідача надано додаткові пояснення по справі, в яких відповідач посилається на докази, що спростовують факт припинення виробничої діяльності позивача на території міст Донецька та Луганська, зокрема на роздруківку з офіційного сайту позивача, роздруківку сторінок Каталогу продукції позивача, копії упаковки продукції, яка за даними, що міститься на упаковці вироблена на території м. Донецька та м. Луганська, копію чеку про придбання продукції позивача в м. Донецьку в торгівельній мережі «Обжора»; зазначає, що права позивача не порушені, отже він безпідставно звернувся до суду із розглядуваним позовом, посилався на суперечливість позиції позивача, зокрема щодо наявності факту порушення співвідношення майнових інтересів сторін, яке стосується саме відповідача, що, у випадку припинення виконання позивачем зобов'язань зі сплати орендних платежів, опиниться у важкому положенні, адже з метою укладання договорів оренди отримав від ПАТ «Промінвестбанк» кредит на значну суму.

13.10.2015 року представниками відповідача заявлене клопотання про призначення комплексної судової економічної експертизи, метою якої мало бути встановлення цільового призначення суми, сплаченої позивачем як завдаток, фінансової можливості позивача виконувати свої зобов'язання за договорами оренди, на які потреби позивач витрачав власні грошові кошти, коли мав заборгованість з орендної плати, які саме (власні чи кредитні) кошти витрачалися відповідачем на реконструкцію об'єктів, що є предметом за договорами оренди, про розірвання яких заявлено позов.

Також 13.10.2015 року представниками відповідача заявлено клопотання про призначення по справі судової експертизи оцінки майна з метою визначення ринкової (відновної) вартості орендованого майна з урахуванням грошових коштів, витрачених на реконструкцію.

В перебігу розгляду справи відповідачем заявлено клопотання (сформульовано в поясненнях, що надійшли через канцелярію суду 13.10.2015 року) про залучення до матеріалів справи речових доказів - коробок цукерок, які за твердженням представників відповідача було вироблено на території міста Донецька та м. Луганська де розташовані виробничі потужності позивача, що на думку відповідача спростовує факт припинення виробництва позивачем продукції на території м. Донецька та м. Луганська.

В судовому засіданні оглянуто коробки з цукерками, які містять інформацію про виробника - позивача по справі та посилання на місце розташування виробничих потужностей позивача, на яких вони вироблені - м. Донецьк та м. Луганськ, із зазначенням дати виробництва - 07.09.2015 року та 22.09.2015 року, одночасно відповідачем надано фотокопії таких коробок до матеріалів справи.

У задоволенні клопотання про залучення зазначених коробок цукерок до матеріалів справи у якості речових доказів судом відмовлено з тих підстав, що вони не відповідають ознакам речових доказів, що визначені ст. 37 ГПК України, бо не засвідчують обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому фотокопії цих коробок, що містять інформацію, на яку посилаються представники відповідача долучено до матеріалів справи.

15.10.2015 року через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення відповідача щодо заяви позивача про зміну предмету позову, в яких відповідач посилається на той факт, що вимога позивача про повернення суми завдатку суперечить змісту п. 4.15 договорів оренди, адже він передбачає його зарахування в рахунок орендної плати починаючи з 19-го місяця оренди у разі належного виконання позивачем своїх зобов'язань за договорами оренди, коли як останній з серпня 2014 року орендну плату та компенсаційні платежі не сплачує, позивач отримав в оренду вже прилаштовані до використання, реконструйовані об'єкти оренди, на що відповідачем було витрачено значну суму (понад 20000000 гривень), в тому числі кредитних коштів, отже, на думку відповідача, є несправедливим ототожнення суми переданого завдатку за договорами оренди із балансовою вартістю орендованого майна на момент укладання договорів оренди (13.11.2013 року), адже станом на 01.10.2015 року балансова вартість орендованого майна становить 50818928,66 гривень, що значно перевищує суму завдатку; з метою врегулювання взаємовідносин сторін позивач не має права посилатися на балансову вартість орендованого майна, адже сторони в договорі (п. 1.4.) врегулювали, що з цією метою має бути врахована відновна (ринкова) вартість орендованого майна, що є підставою для призначення по справі в цій частині відповідної судової експертизи; позивач безпідставно сприймає суму завдатку у якості суми безвідсоткового кредиту, що на думку відповідача, може свідчити про вчинення посадовими особами позивача злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України; передбачений п. 3.6. договорів оренди розмір штрафних санкцій, про звільнення від сплати яких позивач просить в позові, визначений сторонами із дотриманням вимог законодавства, що не встановлюють обмежень щодо договірного розміру штрафних санкцій на випадок невиконання чи неналежного виконання господарського зобов'язання, сума штрафних санкцій, що має бути сплачена на користь відповідача не є витратами позивача, понесеними під час виконання договорів оренди, що унеможливлює вирішення питання про звільнення від їх сплати, як наслідків розірвання договорів оренди; усі ризики зміни обставин несе позивач по справі, а враховуючи те, що усі наслідки розірвання договору про які просить застосувати позивач носять ознаки грошових зобов'язань, відсутня умова, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, яка є обов'язковою для задоволення позову про розірвання договорів оренди; проведення АТО в м. Донецьку однаково негативно вплинуло на господарську діяльність обох сторін, зміни, що відбулися не можна віднести до істотних, а розірвання договорів оренди призведе до порушення саме майнових інтересів відповідача, що свідчить про відсутність умови, необхідної для розірвання договорів оренди, що передбачена п.3 ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

19.10.2015 року через канцелярію суду надійшли заперечення позивача до додаткових пояснень відповідача від 12.10.2015 року, в яких зазначив, що господарської діяльності на території м. Донецька не здійснює, штат працівників не дозволяє виробляти продукцію, припустив факт заволодіння невідомими особами в місті Донецьку приміщеннями фабрик позивача та використання пакувального матеріалу, що залишилися на фабриках, обладнання, що встановлено в орендованих об'єктах не є невід'ємним поліпшенням орендованого майна та може бути використано іншими орендарями для інших цілей, є недоведеним факт використання кредитних коштів саме з метою проведення реконструкції орендованих об'єктів, навів заперечення проти задоволення клопотання про призначення по справі судової експертизи щодо оцінки майна.

20.10.2015 року через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення відповідача до відзиву на позовну заяву, в яких додатково пояснив, що витратив значні кошти на реконструкцію об'єктів оренди, з метою доведення їх технічної оснащеності до рівня, що б відповідав вимогам позивача, на підтвердження чого надав значну кількість укладених відповідачем договорів на виконання підрядних робіт, придбання матеріалів, акти виконаних робіт, платіжні доручення на оплату проведених робіт та придбаних матеріалів, посилався на те, що Висновок Донецької ТПП про істотну зміну обставин від 07.10.2015 року не є належним доказом по справі, а є виключно думкою юридичного департаменту Донецької ТПП, надав засвідчену копію висновку ТПП України від 19.10.2015 року щодо підтвердження факту правомірності та відсутності протиріч чинному законодавству положень п. 3.6. договору, а також щодо відсутності обов'язку зарахувати суму завдатку в рахунок орендної плати та відсутності обов'язку повернути суму завдатку позивачу.

Представниками відповідача заявлено клопотання (сформульовано у поясненнях відповідача, що надійшли на адресу суду 20.10.2015 року) про надсилання повідомлення органу досудового розслідування та зупинення провадження у справі, в якому зазначили, що позивач в позові зазначив, що сума завдатку, сплачена ним згідно умов договору, розцінена позивачем як сума кредиту, наданого відповідачу, що, на думку представників відповідача свідчить про вчинення посадовими особами позивача злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, у зв'язку з чим просив надіслати органу досудового розслідування повідомлення про виявлення порушення законності, що містить ознаки кримінального правопорушення, в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, у задоволенні якого судом відмовлено.

Також відповідачем 20.10.2015 року заявлене клопотання про долучення до матеріалів справи у якості речового доказу оптичний диск, що містить підтвердження здійснення фабрикою позивача господарської діяльності на території м. Донецька, а також про направлення повідомлення органу досудового розслідування про виявлені у діяльності певних осіб порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст.ст. 258-5, 322-1, 333 Кримінального кодексу України та зупинення провадження у справі.

Зазначене клопотання в частині залучення до матеріалів справи оптичного диску, на якому міститься відео запис, що було переглянуто в судовому засіданні, задоволено, в решті клопотання судом відмовлено.

В судовому засіданні 20.10.2015 року відповідачем заявлено низку клопотань про витребування доказів, зокрема інформації про об'єми спожитих на виробничих потужностях позивача електроенергії та води, розміру та дат вчинення оплати на користь ПАТ «Вода Донбасу» та ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», інформації стосовно оплати позивачем оренди приміщень на користь ТОВ «Агро-Союз-Термінал», витребування від ГУ ПФУ України по Донецькій області інформації про персоніфікацію працівників позивача Якимової Л.В. та Пузенко А.Є., витребування від ГУ УМВС України в Донецькій області інформації про приналежність транспортних засобів, витребування в Таганрозькій митниці Південного митного управління Федеральної митної служби інформації щодо об'єму ввезеної кондитерської продукції, виробництва ТОВ «Лаконд», витребувати у позивача пояснення щодо участі у ТОВ «Лаконд» працівників позивача Якимової Л.В. та Пузенко А.Є., як засновників, про направлення на адресу Управління СБУ у Донецькій області запиту про надання інформації про те чи мало місце силове захоплення будівель та споруд, автотранспорту позивача, що розміщені в місті Донецьку. У задоволенні цих клопотань судом відмовлено через необґрунтованість та недоведеність того, що запитувана інформація матиме доказове значення у межах предмету доказування по розглядуваній справі.

В судовому засіданні 03.11.2015 року представником позивача було надано письмові пояснення по справі, щодо заявлених відповідачем у попередніх судових засіданнях клопотань про витребування доказів та направлення повідомлення органу досудового розслідування. Позивач зазначив, із наданням підтверджуючих документів, що транспортні засоби та приміщення кондитерської фабрики на території м. Донецька ним не використовуються, перебувають у володінні невстановлених осіб, з приводу чого позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, фізичні особи, що зазначені як учасники ТОВ «Лаконд» у трудових відносинах із позивачем з січня 2015 року не перебувають, із ТОВ «Агро-Союз-Термінал» позивачем не укладалося договорів з метою складування сировини та готової продукції, надав додаткові матеріали, зокрема щодо об'єму витрачання води та електроенергії на ПАТ «Кондитерська фабрика А.В.К.».

Представниками відповідача в судовому засіданні 03.11.2015 року надано письмові пояснення до відзиву на позовну заяву, до яких долучено докази виконання робіт з реконструкції об'єктів оренди, посилання на наявну заборгованість за отриманими кредитними коштами, що було витрачено на реконструкцію об'єктів оренди, навів додаткове підтвердження узгодження із позивачем робіт із прилаштування об'єктів оренди до використання, посилався на невідповідність вимогам законодавства Акту про нещасний випадок на виробництві фф. Н-1 та Н-5, зокрема щодо недоведеності причин смерті постраждалого працівника позивача, надав фото об'єків оренди, якими зафіксовано їх стан до проведення в них реконструкції.

В судовому засіданні 03.11.2015 року представниками відповідача було заявлене клопотання про надсилання повідомлення органу досудового розслідування про виявлені в діяльності певних осіб, можливо працівників позивача, порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 258-5, 332-1, 333 Кримінального кодексу у зв'язку із використанням ТОВ «Лаконд» виробничих потужностей позивача та вивезенням на територію Російської федерації продукції, також просив долучити до матеріалів справи оптичний диск, на якому міститься відеозапис, на якому зафіксовано табличку з адресою фабрики позивача, відео виїзду з території фабрики електрокару з піддоном готової продукції позивача, що засвідчує функціонування виробництва позивача на території м. Донецька.

Зазначене клопотання в частині залучення до матеріалів справи оптичного диску, на якому міститься відео запис, що було переглянуто в судовому засіданні, задоволено, в решті клопотання судом відмовлено.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 30.09.2015 року до 13.10.2015 року, з 13.10.2015 року до 20.10.2015 року та з 20.10.2015 року до 03.11.2015 року.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20,22,78,80 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ

15.12.2013 року позивачем та відповідачем укладено три договори оренди нежитлових приміщень, а саме:

- договір оренди нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І. за реєстровим номером 3121 (надалі - Договір 1), за яким відповідач передає, а позивач безумовно зобов'язаний прийняти в строкове платне користування частину нежитлового приміщення першого поверху будівлі ткацької фабрики №2 літ. В-1, що розташоване за адресою: м. Донецьк, вул. Бахметьєва 43А, загальною площею 31202 кв.м. із обладнанням та конструкціями, встановленими в ньому; об'єкт оренди визначений та зображений на попередній план-схемі частин нежитлових приміщень, що наведені в Додатку №1 до договору; станом на дату підписання договору, об'єкт оренди підлягає реконструкції з метою приведення його у відповідність із погодженим сторонами попереднім планом (п.1.1, 1.2. договору 1);

Позивач, підписанням договору підтверджує, що об'єкт оренди за попереднім планом наведеним в Додатку №1, з урахуванням можливих змін, що відбудуться під час складання проектної документації, як це обумовлене у п. 1.2 договору 1, відповідає його меті, його вимогам та вимогам договору та приймає безумовне зобов'язання прийняти його в орендне користування по закінченню робіт з реконструкції (п. 1.3. договору 1)

Розмір орендної плати за договором 1 за місяць оренди об'єкту в цілому без ПДВ становить 2100084,56 гривень, що за курсом продажу долару США (8,23 гривень) становить 255166,98 доларів США, у випадку зміни курсу долару США у бік здорожчання більше ніж на 5%, що триває щонайменше тридцять календарних днів поспіль, розрахунок розміру орендної плати здійснюється беручи за основу суму в доларах США за курсом продажу долару США, затвердженому КБ «Приватбанк» (п.п. 4.1, 4.2., 4.3, 4.3.1. договору 1);

- договір оренди нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І. за реєстровим номером 3119 (надалі - Договір 2), за яким відповідач передає, а позивач безумовно зобов'язаний прийняти в строкове платне користування приміщення першого поверху площею 1406,5 кв.м., приміщення другого поверху площею 164,1 кв.м., приміщення третього поверху та перехід у приміщенні будівлі ткацької фабрики №2 літ. В-1, що розташоване за адресою: м. Донецьк, вул. Бахметьєва 43А, площею 1,534 кв.м., що розташовані у правому крилі будівлі допоміжного побутового корпусу літ. Ц-3, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Бахметьєва 34, загальною площею 3104,6 кв.м.; об'єкт оренди на момент передачі в орендне користування буде відреконструйований згідно проектній документації та обладнаний душовими, роздягальнями чоловічою та жіночою, кімнатою для приймання їжі, коморою для зберігання інвентарю (п.п. 1.1, 1.2,1.2.1, договору 2);

Позивач, підписанням договору підтверджує, що об'єкт оренди з урахуванням можливих змін, що відбудуться під час складання проектної документації, як це обумовлене у п. 1.1.2 договору 1, відповідає його меті, його вимогам та вимогам договору та приймає безумовне зобов'язання прийняти його в орендне користування по закінченню робіт з реконструкції (п. 1.2.2 договору 2).

Розмір орендної плати за договором 2 за місяць оренди об'єкту в цілому без ПДВ становить 112417,57 гривень, що за курсом продажу долару США (8,23 гривень) становить 13660,24 доларів США, у випадку зміни курсу долару США у бік здорожчання більше ніж на 5%, що триває щонайменше тридцять календарних днів поспіль, розрахунок розміру орендної плати здійснюється беручи за основу суму в доларах США за курсом продажу долару США, затвердженому КБ «Приватбанк» (п.п. 4.1, 4.2., 4.3, 4.3.1. договору 1);

- договір оренди нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І. за реєстровим номером 3120 (надалі - Договір 3), за яким відповідач передає, а позивач безумовно зобов'язаний прийняти в строкове платне користування частину нежитлового приміщення першого поверху будівлі ткацької фабрики № 2 літ. В-1, що розташоване за адресою: м. Донецьк, вул. Бахметьєва 43А, попередньою загальною площею 679 кв.м.; об'єкт оренди визначений та зображений на попередній план-схемі частин нежитлових приміщень, що наведені в Додатку №1 до договору; станом на дату підписання договору, об'єкт оренди підлягає реконструкції з метою приведення його у відповідність із погодженим сторонами попереднім планом (п.1.1, 1.2. договору 3);

Позивач, підписанням договору підтверджує, що об'єкт оренди за попереднім планом наведеним в Додатку №1, з урахуванням можливих змін, що відбудуться під час складання проектної документації, як це обумовлене у п. 1.2 договору 3, відповідає його меті, його вимогам та вимогам договору та приймає безумовне зобов'язання прийняти його в орендне користування по закінченню робіт з реконструкції (п. 1.3. договору 1)

Розмір орендної плати за договором 3 за місяць оренди об'єкту в цілому без ПДВ становить 46104,10 гривень, що за курсом продажу долару США (8,23 гривень) становить 5601,75 доларів США, у випадку зміни курсу долару США у бік здорожчання більше ніж на 5%, що триває щонайменше тридцять календарних днів поспіль, розрахунок розміру орендної плати здійснюється беручи за основу суму в доларах США за курсом продажу долару США, затвердженому КБ «Приватбанк» (п.п. 4.1, 4.2., 4.3, 4.3.1. договору 3)

Пунктом 2.1. договорів оренди передбачено, що об'єкти оренди передаються відповідачем (Орендодавцем) позивачу (Орендарю) в період з 01 лютого 2014 року по 15 лютого 2014 року за місцезнаходженням об'єктів оренди. Моментом передачі та приймання об'єктів оренди за Договорами 1-3 в орендне користування є дата реєстрації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Декларації про готовність об'єктів оренди до експлуатації згідно із заявленою метою - здійснення позивачем господарської діяльності. Право оренди за укладеними Договорами оренди 1-3 виникає у Орендаря з моменту приймання-передачі об'єктів оренди відповідно до умов Розділу 2 укладених договорів оренди.

Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 10.03.2014 року за договором 1 фактично у користування позивачу передано об'єкт оренди, зазначений в договорі, загальна площа якого становить 30826,9 кв.м. В приміщеннях змонтоване та введене в експлуатацію: стелажне обладнання, загальною вартістю 4070000 гривень, докове обладнання - 25 комплектів, загальною вартістю 1109233,58 гривень.

Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 10.03.2014 року за договором 2 фактично у користування позивачу передано об'єкт оренди, зазначений в договорі, загальна площа якого становить 2748 кв.м.

Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 10.03.2014 року за договором 3 фактично у користування позивачу передано об'єкт оренди, зазначений в договорі, загальна площа якого становить 647,5 кв.м.

В усіх актах приймання-передачі зазначено про передання майна згідно договору оренди № 3119 від 15.11.2013 року, що згідно пояснень представників відповідача було зроблено помилково, отже, з огляду на зміст актів, опис майна, що передається, судом вбачається можливим ідентифікувати акти приймання-передачі, як складені на підтвердження договорів оренди 1-3, що зумовлює висновки суду про дотримання відповідачем обов'язку із передачі майна у користування позивачу за кожним з договорів оренди.

Відповідно до п. 2.1. зобов'язання зі сплати орендної плати виникають у Орендаря з моменту передачі об'єкту оренди в орендне користування який визначений у п.2.1. Договору (п. 4.1. договорів оренди).

Згідно п. 3.1. договорів оренди, строк оренди нежитлових приміщень становить п'ять календарних років з моменту передачі та приймання об'єктів оренди за договорами в орендне користування відповідно до п. 2.1. зазначених договорів.

Розірвання/припинення дії даного Договору за ініціативи однієї із сторін з причин, що не пов'язані із порушенням протилежною стороною умов даного Договору, тягне за собою безумовний обов'язок сторони, що ініціює розірвання, сплатити на користь протилежної сторони договірну (штрафну) санкцію у розмірі дванадцяти місячних орендних плат, розрахованих у відповідності до положень розділу 4 даного Договору станом на дату виставлення рахунку або фактичної сплати, за умови попередження протилежної сторони про передбачуване розірвання не пізніше ніж за один календарний місяць до дати розірвання (п. 3.6. договорів).

Відповідно до п. 4.15 договорів оренди орендар, перераховує на поточний рахунок Орендаря предмет завдатку - суму потрійної суми орендної плати, встановленої пунктом 4.1. Договору із додаванням ПДВ за ставкою згідно чинного законодавства.

Завдаток передається Орендарем Орендодавцеві у якості забезпечення грошових зобов'язань Орендаря, встановлених у тому числі пунктами 1.3.,4.3.( Із пунктами 4.3.1; 4.3.2; 4.3.3; 4.5; 4.7; 4.8; 4.9; 4.12; 5.4.3.; 5.4.13; 7.1. та іншими пунктами Договору. Завдаток знаходиться у Орендодавця. Строк надання забезпечення у вигляді завдатку становить вісімнадцять календарних місяців з дати підписання Акту приймання-передачі об'єкту оренди в орендне користування. За умови належного виконання зобов'язань протягом строку надання забезпечення. Орендодавець зобов'язаний зарахувати суму завдатку в рахунок оплати орендної плати за місяці оренди починаючи з дев'ятнадцятого, при цьому розмір зобов'язання зі сплати орендної плати яке в повному обсязі припиняється шляхом зарахування суми завдатку, знижується на тридцять відсотків. Розмір орендної плати, зобов'язання зі сплати якої в повному обсязі не припиняється шляхом зарахування суми завдатку в рахунок її уплати, визначається згідно п.4.1.-4.3. (із пунктами 4.3.1; 4.3.2; 4.3.3) та сплачується в повному обсязі.

На виконання зазначеного пункту договорів оренди позивач, згідно платіжних доручень №№ 16107 від 31.01.14р, 16086 від 30.01.14р,16051 від 28.01.14р., 16015 від 24.01.14р., 46115 від 22.11.13р., 46116 від 22.11.13р., 47265 від 09.12.13р., 47266 від 09.12.13р., 47267 від 09.12.13., 47389 від 10.12.13., 46152 від 23.01.14р., 46153 від 23.01.14р., 46154 від 23.01.14р., 1480 від 22.11.13р., перерахував на користь відповідача суму завдатку у розмірі 8130982,41 гривень.

05.06.2015 року позивач звернувся до відповідача із листом, вих. № 05/06-15 від 05.06.2015 року, в якому у зв'язку із проведенням на території міста Донецька антитерористичної операції та неможливістю безпечного перебування працівників позивача в орендованих приміщеннях та їх використання за цільовим призначенням, запропонував внести зміни до укладених договорів оренди, а саме передбачити, що позивач звільняється від сплати орендної плати та комунальних послуг за весь час, протягом якого об'єкт оренди не міг бути використаний за його призначенням через проведення антитерористичної операції на території м. Донецька, тобто через обставини, за які позивач не відповідає, встановивши що таке звільнення триватиме до завершення антитерористичної операції.

Листом, вих. № 30/06-15 від 30.06.2015 року відповідач не погодився із запропонованими змінами до договорів оренди, посилаючись на те, що вони направлені на захист виключно інтересів позивача та не враховують інтересів відповідача, крім того посилався на систематичне невиконання позивачем своїх зобов'язань із внесення орендної плати, внаслідок чого утворилася заборгованість у значному розмірі. Зазначив про готовність внесення взаємовигідних змін до договорів оренди з одночасним врегулюванням питання погашення заборгованості позивача за попередній період.

Згідно наказу позивача від 09.07.2014 року № 165 у зв'язку із наявністю загрози життю та здоров'ю працівників, внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецька та Донецької області призупинено діяльність підприємства з 10.07.2014 року.

21.08.2014 року на території орендованого майна внаслідок влучання артилерійських снарядів було травмовано декількох працівників позивача, один з яких від отриманих поранень загинув, про що складено акт за формою Н-5 від 12.09.2014 року, та акт № 2 за формою Н-1, затверджені заступником начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області.

Наказом позивача від 22.08.2014 року відповідним службам позивача доручено здійснити вивезення товароматеріальних цінностей, що зберігалися у орендованих приміщеннях на інші склади позивача.

У зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договорів оренди і які є не передбачуваними на момент укладання цих договорів, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить розірвати договори оренди 1-3 та визначити наслідки їх розірвання, а саме стягнути на користь позивача суму завдатку у розмірі 8130982,41 гривень, сплачену позивачем згідно п. 4.15 договорів оренди, звільнити позивача від відповідальності (штрафу) за дострокове розірвання договорів та зобов'язати відповідача, зобов'язати прийняти від позивача з оренди нежитлові приміщення, що є предметом договорів оренди, у строки та у порядку, визначені у відповідних договорах оренди,

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

1. Щодо визначення права позивача на ініціацію позову про розірвання договорів оренди.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було ініційоване внесення змін до договорів оренди в редакції, що викладена судом вище та у зв'язку із недосягненням домовленості з цього питання позивач звернувся до суду із цим позовом про розірвання договорів оренди у судовому порядку.

Відповідач же посилається на недотримання позивачем всіх умов, що мають передувати зверненню позивача до суду із позовом про розірвання договорів оренди, що є порушенням процедури, визначеної ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду.

Дослідивши доводи позивача та заперечення відповідача в цій частині суд приходить до наступних висновків.

Дійсно, позивач листом від 05.06.2015 року запропонував відповідачу змінити умови договору, а саме передбачити, що позивач звільняється від сплати орендної плати та комунальних послуг за весь час, протягом якого об'єкт оренди не міг бути використаний за його призначенням через проведення антитерористичної операції на території м. Донецька, тобто через обставини, за які позивач не відповідає, встановивши що таке звільнення триватиме до завершення антитерористичної операції.

Таку редакцію запропонованих позивачем змін дійсно можна сприймати як пропозицію про приведення договору у відповідність із обставинами, що істотно змінилися.

Відповідач листом вих. № 30/06-15 від 30.06.2015 року відмовився від зміни договору на запропонованих умовах, при цьому не виключав можливості зміни договору на інших умовах, зміст яких не виклав.

Водночас, позивач в судовому порядку вимагає не зміни умов договорів, а саме розірвання договорів з підстав істотної зміни обставин, якими він керувався станом на час укладання договорів оренди.

Як вбачається, пропозицію про розірвання договору позивач на адресу відповідача не надсилав.

Отже заперечення відповідача проти позову в цій частині судом сприймаються як аргументи про відсутність у суду правових підстав для задоволення позову про розірвання договору через недотримання позивачем досудового порядку врегулювання цього питання (питання про розірвання договору) сторонами.

Надаючи наведеним доводам відповідача належну юридичну оцінку суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує (Постанова Верховного Суду України від 20 листопада 2012 року №3-53гс12 (справа №28/5005/640/2012).

Отже посилання відповідача на те, що позивачем не дотримано процедури, визначеної ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України, а саме ним не вчинено жодних дій з метою приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, що на думку відповідача виключає прийняття судом рішення про розірвання договорів, судом відхиляються, оскільки позивач не обмежений правом на звернення до суду, як з метою приведення договору у відповідність з обставинами, що змінилися (внесення змін до договору) так і з метою розірвання договору, а тому попереднє надіслання відповідачу листа з пропозицією про внесення змін до договору та їх відхилення відповідачем з підстав їх неприйнятності, не перешкоджає позивачу звернутися до суду з позовом про розірвання договору не зважаючи на те, чи звертався він із такою пропозицією до іншої сторони до моменту звернення до суду.

Наведене зумовлює висновки суду про відсутність формальних обмежень для позивача для звернення до суду із розглядуваним позовом, отже такий позов має бути розглянутий судом по суті.

2. Щодо суті позовних вимог про розірвання договорів оренди.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам позивача, наведеним в позові в обґрунтування вимог про розірвання договорів оренди суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому, частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже поняття "істотна зміна обставин" є оціночною категорією та саме на суд покладено обов'язок щодо встановлення чи спростування існування таких обставин. При цьому суд має керуватися нормативним тлумаченням цього поняття, наведеним у абзаці 2 частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, що передбачає, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

В обґрунтування настання істотної зміни обставин, якими сторони керувалися в момент укладання договорів оренди позивач посилається на той, факт, що в місті Донецьку де розташовані орендовані об'єкти проводиться антитерористична операція у зв'язку із окупацією міста незаконними збройними формуваннями, що призвело до негативних наслідків, зокрема, загибелі та травмування працівників підприємства, побоювання про життя і безпеку працівників, внесення змін у виробничий процес підприємства, що унеможливлює нормальне, необмежене, ефективне користування орендованим майном.

Перевіряючи наведені доводи позивача, суд приходить до наступних висновків.

Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України № 405/2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Згідно ст. 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Пунктом 5 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

П. 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» встановлено, що на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до п.п. 1 розділу 1 включено м. Донецьк (Донецька міська рада).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» м. Донецьк віднесено до такого переліку населених пунктів.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню в силу приписів ст. ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України є факт проведення на території міста Донецька активних бойових дій, що супроводжується численними руйнуваннями, загибеллю та пораненням людей, порушенням звичайного порядку життєдіяльності та здійснення господарської діяльності.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. (ч.ч. 1,2 ст. 3 Господарського кодексу України);

Загальними принципами господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом (ч. 1 ст. 6 Господарського кодексу України);

Загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України);

Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (ч. 1 ст. 44 Господарського кодексу України);

Відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч.ч. 1,2 ст. 67 Господарського кодексу України)

Власник, органи управління підприємства зобов'язані забезпечити для всіх працівників підприємства належні і безпечні умови праці. Підприємство несе відповідальність в установленому законом порядку за шкоду, завдану здоров'ю та працездатності його працівників (ч. 4 ст. 69 Господарського кодексу України);

Наведені положення законодавства закріплюють основні чинники, якими сторони керуються у своїй господарській діяльності, які можна розуміти, як такі, що передбачають вільне визначення своїх намірів у спосіб укладання договорів із іншими суб'єктами господарювання за відсутності обтяжуючих обставин, що могли б вплинути на волевиявлення сторони договору або за наявності таких обставин, існування яких станом на час укладання господарського договору вже має місце або їх настання у майбутньому є справедливо очікуваним.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під ризиками, в контексті цієї норми треба розуміти таку зміну обставин, яку можна передбачити, це ризики, які є звичайними, зрозумілими та притаманними для здійснення господарської діяльності.

Дослідивши обставини справи в цій частині суду стає очевидним, що військові дії, що відбуваються зокрема в місті Донецьку, припинення нормального звичайного порядку здійснення господарської діяльності не можна віднести до передбачуваних ризиків, ризиків, які сторони мають та/чи можуть передбачити на час укладання відповідних договорів здійснюючи підприємницьку діяльність.

В контексті викладеного суд констатує, що обставини, якими сторони керувалися під час укладання договорів оренди, є такими, що істотно змінилися, передбачити таку зміну сторони можливості не мали, отже обставини змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

З огляду на викладене суд погоджується із доводами позивача про настання істотної зміни обставин, якими сторони керувалися на час укладання договорів оренди.

Доводи відповідача, про те, що обставини змінилися однаково для обох сторін, значна кількість суб'єктів господарювання продовжує здійснювати свою господарську діяльність на території міста Донецька судом до уваги не приймаються. Дійсно, обставини, що істотно змінилися, змінилися як для позивача так і відповідача, вони змінилися об'єктивно щодо невизначеного кола осіб. Водночас, із ініціативою про розірвання договорів звернувся саме позивач та суд оцінює наявність підстав для розірвання договорів оренди саме виходячи із доводів позивача, як заінтересованої, у розірванні договору, особи. Відповідач із позовом про розірвання договору не звертався, навпаки наполягає на збереженні договірних стосунків та лише в перебігу розгляду справи запропонував позивачу певним чином змінити умови договору.

Отже, той факт, що істотна зміна обставин відбулася по відношенню до обох сторін не обмежує права заінтересованої особи, в даному випадку позивача, звернутися із позовом про розірвання договору.

Той факт, що певна кількість суб'єктів господарювання продовжує здійснювати господарську діяльність на території м. Донецька не спростовує факту істотної зміни обставин, якими сторони - позивач та відповідач, керувалися станом на час укладання саме розглядуваних договорів оренди. Істотна зміна обставин в даному випадку не означає неможливість здійснення, повного припинення ведення господарської діяльності на території м. Донецька, а є свідченням того, що якби така зміна могла бути передбачена сторонами, вони не уклали б договори чи уклали б їх на інших умовах.

Крім того, наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівник Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 22.01.2015 р. № 27 затверджено Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Згідно переліку товарів заборонених до переміщення до та з неконтрольованих території (додаток 6 до Наказу) до заборонених товарів віднесено і харчові продукти. З огляду на специфіку виробничої діяльності позивача, що полягає саме у виробництві продуктів харчування, таке обмеження безпосередньо впливає на рух таких товарів, завезення позивачем на неконтрольовану територію сировини, необхідної для виробництва.

Наказом встановлено обмежувальний режим перевезення будь-яких вантажів, перетину зони розмежування громадянами та т.і., а товари, що дозволені до переміщення можуть перевозитися за спеціальними дозволами.

Наведене беззаперечно доводить істотну зміну обставин, за яких сторони укладали спірні договори порівняно із тими, які існують на момент ініціації позивачем процедури розірвання договорів оренди, про що також свідчать певні істотні обмеження у здійсненні господарської діяльності на території м. Донецька.

Отже, суду вбачається доведеним той факт, що якби позивач знав, що на території м. Донецьк розпочнеться антитерористична операція, яка буде супроводжуватися активними бойовими діями, припиненням функціонування органів державної влади, правоохоронних органів, встановлення обмеженого порядку перетину зони розмежування, встановлення на території, не неконтрольованій державними органами України, правил ведення господарської діяльності, що не ґрунтуються на законодавстві України, неможливість гарантування своїм працівникам безпечних умов праці, як одного із головних соціальних обов'язків роботодавця, який через це зобов'язаний призупинити здійснення виробничої діяльності на своїх підприємствах, розглядувані договори оренди не були б укладені, чи були б укладені на зовсім інших умовах, що і є ознакою істотної зміни обставин, як передумови для розірвання договорів оренди.

Водночас, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не тільки з наявністю істотної зміни обставин, а і з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України при істотній зміні обставин.

Позивачем у позові викладено певне обґрунтування існування кожної з чотирьох умов, що за приписами ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України мають бути наявними для вирішення питання про розірвання договору.

Так, позивач посилається на те, що в момент укладення договорів оренди сторони виходили з того, що така (істотна) зміна обставин не настане. Про існування такої умови можна казати коли події, що викликали ускладнення у виконанні договору у звичайному, передбаченому порядку, мають місце, виникли або стали відомими сторонам (заінтересованій стороні) вже після укладення договору.

Як встановлено судом, істотна зміна обставин, якими сторони керувалися під час укладання договорів оренди, полягає у початку проведення на території м. Донецька антитерористичної операції, що супроводжується активними бойовими діями, що призвело до припинення роботи усіх державних органів на території м. Донецька, зміни звичайного порядку ведення господарської діяльності, істотної зміни в організації виробничого процесу позивача, що не охоплюється поняттям звичайних комерційних ризиків, що притаманні підприємницькій діяльності.

З огляду на непередбачуваність настання зазначених подій на момент укладання договорів оренди, суд приходить до висновків, що в момент їх укладання сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане.

Із суті обставин, що змінилися суд приходить до висновку, що причини, що зумовили настання їх зміни не могли бути усунені після їх виникнення, адже перебували поза межами волі сторін та жодним чином не пов'язані з їх діями, отже при всій турботливості та обачності, які вимагаються від сторін, вони не могли усунути причини зміни обставин, після їх настання, що є свідченням наявності, в розглядуваному випадку, і другої умови для розірвання договору, визначеної п. 2 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Щодо наявності третьої умови для розірвання договору, передбаченої п.3 ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України, судом встановлено, що позивач укладаючи договори оренди справедливо розраховував на отримання певного господарського результату, який полягає у виникненні у нього права на вільне володіння та користування орендованим майном з метою здійснення підприємницької діяльності.

Події, що відбуваються в місті Донецьку, принаймні з серпня 2014 року, про які судом зазначено вище, є свідченням наявності об'єктивних перешкод у користуванні орендованим майном у тому режимі, що дозволяв розраховувати на ефективні результати від такого користування, отже продовження виконання позивачем умов договору призвело б до порушення співвідношення майнових інтересів сторін та позбавило б позивача того, на що він розраховував при укладанні договорів оренди.

На користь таких висновків суду може свідчити також та обставина, що згідно п. 5.4.9. договорів оренди саме позивач зобов'язаний забезпечувати збереження об'єкту оренди, нести ризики його випадкової загибелі, ушкодження у тому числі внаслідок протиправних дій третіх осіб, що в умовах, що склалися покладає на позивача додаткові, непередбачувані ризики, що у разі продовження користування майном може призвести до додаткових витрат, які в звичайних умовах господарювання ймовірно не настали б.

За приписами п. 4.9. договорів оренди на позивача покладається обов'язок щодо відшкодування вартості ушкоджень майна за відновною вартістю об'єкту оренди, що в умовах, коли ані позивач, ані відповідач не можуть забезпечити схоронність орендованого майна, убезпечити його від потрапляння снарядів, проникнення на територію орендованого майна сторонніх осіб, завдання шкоди майну у інший спосіб, позивач перебуває у вкрай невигідному становищі, адже поряд із обов'язком несення зобов'язань зі сплати орендних платежів має нести і ризики втрати, пошкодження орендованого майна, що в умовах істотної зміни обставин, якими сторони керувалися станом на час укладання договору та неможливості попередити, завадити, передбачити початок проведення на території м. Донецька антитерористичної операції призводить до погіршення становища позивача та свідчить про порушення співвідношення майнових інтересів сторін, у бік погіршення становища саме позивача.

Крім того, відповідно до п. 3.7. договорів оренди договори оренди автоматично припиняють свою дію у випадку звернення Іпотекодержателем (публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») стягнення на об'єкти оренди при цьому позивач зобов'язаний звільнити об'єкт оренди протягом 90 (дев'яносто) календарних днів від дати припинення договору з цієї підстави.

Сторони не обмежені правом визначити такі умови припинення дії договору, що узгоджується з принципом свободи договору. Але такі положення договору узгоджено сторонами також у звичайних умовах ведення господарської діяльності. В умовах, що істотно змінилися, такі підстави припинення договорів оренди також свідчать про порушення співвідношення майнових інтересів сторін, із погіршенням становища саме позивача, адже дотримання ним договірних зобов'язань не гарантує йому безпечне, необмежене, окрім умовами договору, користування орендованим майном продовж строку дії договорів.

В умовах, що склалися на час ініціювання позивачем розірвання договорів оренди, договірне застереження про можливість припинення договорів оренди через звернення на нього стягнення за іпотечними зобов'язаннями, трансформується у таке, що порушує баланс інтересів сторін договору, позбавляючи позивача його справедливих очікувань на збереження договірних стосунків на встановлений договорами строк, адже можливість припинення договорів оренди з цих підстав через нездатність відповідача виконати свої кредитні зобов'язання, в умовах проведення АТО, стала більш можливою ніж можна було б передбачити ризики її настання станом на момент укладення договорів оренди чи зміни його умов.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що продовження виконання позивачем умов договорів оренди, що полягає у продовженні користування орендованим майном, потреба у якому в значній мірі змінилася через обмеження у веденні господарської діяльності на території м. Донецька та м. Луганська, де розташовані виробничі потужності позивача, а також продовження сплати орендних платежів та витрат на комунальні послуги, що становлять значний розмір, у той час, коли позивач припинив користування орендованим майном через побоювання за безпеку своїх працівників, на що він мав рацію, адже він мав гарантувати безпеку своїм працівникам, що перебували в тому числі у складах, що є предметом договорів оренди, порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.

В частині існування умови, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідачем, в перебігу розгляду справи, неодноразово надавалися письмові пояснення та заперечення проти доводів позивача, які зводилися до того, що розірвання договорів призведе до невиправданого порушення співвідношення майнових інтересів сторін саме у бік погіршення становища відповідача, адже він витратив значну суму коштів на прилаштування об'єкту оренди до вимог позивача, та очікував отримання плати за користування орендованим майном впродовж строку, на який було укладено договори оренди.

Судом досліджено надані докази на підтвердження проведення відповідачем оплати на користь третіх осіб за виконані роботи з реконструкції, за придбання матеріалів та т.і.

Зі змісту договорів оренди вбачається, що об'єкт оренди на момент передачі в орендне користування буде відреконструйований згідно проектній документації, та має відповідати план-схемі частин нежитлових приміщень, що наведені в Додатку №1 (Договори 1,3) та обладнаний душовими, роздягальнями чоловічою та жіночою, кімнатою для приймання їжі, коморою для зберігання інвентарю (договір 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач виконав свій обов'язок та передав майно у користування позивачу, що відповідає умовам договору.

Судом встановлено, що позивач дійсно мав певні вимоги щодо якості та комплектності приміщень, що мали ним використовуватися, як складські приміщення, тобто воно повинно мати певне стелажне обладнання, в приміщеннях мав дотримуватися певний температурний режим, про що сторони прямо домовилися на стадії укладання договорів оренди, що відображено у них.

Судом вбачається, що для позивача не мало різниці чи у потенційного орендодавця вже є в наявності приміщення, що відповідає таким визначеним ним критеріям чи орендодавець прилаштує наявні у нього приміщення до вимог позивача після укладання договорів оренди.

Тобто проведення в приміщеннях, належних відповідачу певної реконструкції слід віднести до реалізації відповідачем, як власником свого майна права на будь-які його перебудови, встановлення в ньому певного обладнання, тощо.

Суду в перебігу розгляду справи не надано доказів того, що проведена реконструкція здійснювалася відповідачем саме за замовленням позивача із узгодженням із ним проектної документації, вартості її проведення. Недоведеним залишився і факт, що реконструйовані приміщення можуть використовуватися в подальшому виключно орендарем, адже душові, роздягальні, кімнати для приймання їжі, стелажне та інше обладнання не можна віднести до вимог, притаманних тільки для потреб позивача, отже приміщення можуть використовуватися будь-яким суб'єктом господарювання.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що відповідач бажаючи укласти договір із позивачем та приймаючи на себе обов'язок із приведення договору у відповідність з вимогами позивача діяв на власний ризик, усі покращення власного майна є його власними ініціативними діями, відповідач приймаючи такі договірні зобов'язання був обізнаний з приводу того, що після припинення договору, в тому числі дострокового, ніякі його витрати на проведену реконструкцію не підлягатимуть відшкодуванню, він у будь-якому випадку залишається їх власником.

З огляду на це, судом вбачається недоведеним посилання відповідача на те, що здійснена ним реконструкція та прилаштування приміщень призвела до виникнення у позивача певних зобов'язань, що унеможливлює прийняття судом рішення про розірвання договорів оренди у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися станом на час їх укладання.

Безпідставними вбачаються доводи відповідача в цій частині і з тих підстав, що судом, в межах розглядуваної справи, перевіряється наявність умов, передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України та встановлення третьої умови - порушення співвідношення майнових інтересів, має відбуватися саме у зв'язку із продовженням виконання договорів оренди.

Судом встановлено, з підстав зазначених вище, що продовження виконання позивачем умов договорів оренди призведе до порушення співвідношення майнових інтересів сторін саме для нього, коли як відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що його майнові інтереси будуть порушені у випадку розірвання договорів оренди, що на висновки суду, про наявність та доведеність існування третьої умови, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, не впливають.

Значна частина заперечень відповідача стосувалася витрачання відповідачем кредитних коштів, що з огляду на обов'язок зі сплати відсотків за користування кредитом, у разі розірвання договорів оренди, призведе, для нього до вкрай не вигідних наслідків та є свідченням порушення співвідношення майнових інтересів сторін саме у бік погіршення становище відповідача.

Водночас, умови договорів оренди не передбачали отримання відповідачем кредиту для проведення реконструкції приміщень, з огляду на дату укладання кредитної угоди (2012 рік) кредитні правовідносини у відповідача із банком виникли ще до укладання договорів оренди, отримання траншів у значних розмірах вже після укладання договорів оренди та витрачання певних коштів на проведення робіт з реконструкції приміщень, висновків суду не спростовують, додаткових обов'язків для позивача не встановлюють, сплата відсотків на користь банку за користування кредитом на оцінку розглядуваних правовідносин не впливає.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, четвертою умовою, необхідною для розірвання договору оренди, визначено, що договір може бути розірвано, якщо із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву посилається на те, що відповідно до п. 8.5. договорів оренди жодні обставини непереборної сили не звільняють сторони від обов'язку виконати грошові зобов'язання, отже вважає, що позивач несе ризики зміни обставин, що свідчить про його неправомірну вимогу про розірвання договорів оренди.

Дослідивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що зміст п. 8.5. договору не звільняє сторони від виконання грошових зобов'язань, при цьому не встановлює, що ризики істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договорів оренди, несе позивач.

Ризики настання обставин непереборної сили та ризики істотної зміни обставин, не є тотожними поняттями, договір не покладає на позивача ризики істотної зміни обставин, якими сторони керувалися станом на час укладання договорів оренди, отже судом встановлено доведеність існування і четвертої умови, визначеної п. 4 ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене судом встановлено наявність усіх чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, наявність яких є обов'язковою для вирішення спору про розірвання договору, що зумовлює висновки суду про задоволення позову в цій частині, договори оренди, укладені позивачем та відповідачем підлягають розірванню.

Доводи, відповідача про те, що викладення позивачем в позовній заяві посилання на порушення відповідачем п.п. 5.1.4., 5.1.5., 5.1.8 договорів оренди щодо незабезпечення відповідачем реальної можливості цілодобового безперешкодного використання і доступу до об'єкту оренди, спростовується положеннями п. 5.3.4. договорів оренди, який передбачає порядок дій позивача у разі невиконання перелічених пунктів договорів оренди відповідачем, судом розглянуті але висновків суду про задоволення позову про розірвання договорів оренди не спростовують.

Як вбачається, судом встановлено факт об'єктивного настання істотної зміни обставин, якими сторони керувалися на момент укладання договорів оренди та інші умови, визначені законом, за яких договір може бути розірваний.

При цьому спростування певних обставин, що викладено в позові, посилання на не реалізацію позивачем його права вчинити за відповідача певні дії з метою забезпечення безперешкодного користування орендованим майном та т.і. (п. 5.1.4., 5.1.5., 5.1.8 договорів оренди), з наступним відшкодуванням витрат на вчинення таких дій за рахунок відповідача (п. 5.3.4. договорів оренди) не є свідченням відсутності підстав для розірвання договорів оренди.

Обставини, що встановлені судом свідчать про існування об'єктивної перешкоди у вільному користуванні орендованим майном, що безпосередньо не пов'язано виключно із незабезпеченням відповідачем охорони орендованих об'єктів, безперешкодного користування ними, оскільки з огляду на встановлені судом факти, неможливість забезпечення цілодобового безперешкодного користування орендованим майном, в умовах істотної зміни обставин, є вочевидь нездійсненими обов'язками як з боку відповідача, так і силами позивача.

Зауваження відповідача на безпідставне посилання позивачем у позові на положення п. 5.3.3. договорів оренди, судом відхиляються, адже таке посилання зроблено в контексті вчинених позивачем дій на стадії узгодження із відповідачем питання про внесення змін до договорів оренди та безпосереднього відношення до розглядуваного спору про розірвання договорів оренди вони не мають.

З підстав необґрунтованості підлягають відхиленню і заперечення відповідача з посиланням на те, що не зважаючи на проведення АТО на цій території достатньо велика кількість суб'єктів господарювання продовжують свою господарську діяльність в місті Донецьку, адже висновків суду та доводів позивача, що мають значення для всебічного, повного та об'єктивного розгляду усіх обставин справи, не спростовують та відхиляються з огляду на обставини, що визначені вище, зокрема щодо обмеження здійснення господарської діяльності на території м. Донецька та м. Луганська у спосіб заборони переміщення до та з неконтрольованих територій продуктів харчування.

3.Щодо позовних вимог в частині встановлення правових наслідків розірвання договорів оренди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання п. 4.15 договорів оренди сплатив на користь відповідача 8130982,41 гривень, у якості завдатку суму потрійної орендної плати, встановленої п. 4.1. договорів оренди.

Завдаток передається з метою забезпечення грошових зобов'язань позивача, встановлених п.п. 1.3, 4.3 (із підпунктами), 4.7, 4.8., 4.9., 4.12., 5.4.3., 5.4.13., 7.1. Строк надання забезпечення у вигляді завдатку становить вісімнадцять календарних місяців з дати підписання акту приймання-передачі об'єкту оренди в орендне користування. За умови належного виконання зобов'язань протягом строку надання забезпечення, орендодавець зобов'язаний зарахувати суму завдатку в рахунок оплати орендної плати за місяці оренди починаючи з дев'ятнадцятого (п. 4.15 договорів оренди).

Акти приймання-передачі складені сторонами 10.03.2014 року, отже 19-м місяцем оренди є вересень 2015 року.

Згідно приписів ч. 1 ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 571 Цивільного кодексу України у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом ч.ч. 2,3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

З огляду на те, що сума завдатку у загальному розмірі 8130982,41 гривень сплачена позивачем з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань із зарахуванням, за рахунок цієї суми, орендних платежів починаючи з 19-го місяця оренди, тобто за період часу, що станом на час звернення позивача до суду не настав, то, з огляду на висновки суду про розірвання договорів оренди, зобов'язання за цими договорами припиняються, отже сума, що надана позивачем у якості забезпечення виконання таких зобов'язань підлягає поверненню на користь позивача.

Завдаток є способом забезпечення основного зобов'язання, із припиненням якого припиняється і правова підстава для збереження цих грошових коштів відповідачем. Не встановлено в перебігу розгляду справи і достатніх підстав для зарахування суми завдатку в рахунок погашення зобов'язань позивача, на забезпечення виконання яких його було видано.

До матеріалів справи долучено копії процесуальних рішень по справі №908/1790/15-г, остаточним рішенням за яким - постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.06.2015 року, що набрала законної сили встановлено факт відсутності правових підстав для нарахування відповідачем плати за користування орендованим майном за весь період часу, коли таке користування було не можливим, що ґрунтується на положеннях ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Отже, жодних порушень умов договорів оренди позивачем, які мали б своїми наслідками право для відповідача задовольнити свої вимоги за рахунок завдатку, судом не встановлено та з огляду на висновки про розірвання договорів оренди, сума завдатку внесена позивачем у розмірі 8130982,41 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що зумовлює висновки суду про задоволення позову в цій частині.

4. Щодо позовних вимог про звільнення позивача від відповідальності (штрафу, пені) за дострокове розірвання укладених договорів оренди, передбаченої п. 3.6. договорів оренди суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 3.6. договорів оренди, розірвання/припинення дії договорів оренди за ініціативи однієї із сторін з причин, що не пов'язані із порушенням протилежною стороною умов даного договору, тягне за собою безумовний обов'язок сторони, що ініціює розірвання, сплатити на користь протилежної сторони договірну (штрафну) санкцію у розмірі дванадцяти місячних орендних плат, розрахованих у відповідності до положень розділу 4 даного договору станом на дату виставлення рахунку або фактичної сплати, за умови попередження протилежної сторони про передбачуване розірвання не пізніше ніж за один календарний місяць до дати розірвання.

Тобто обов'язок сплатити штрафну санкцію виникає з моменту розірвання договору оренди, коли як станом на час розгляду цієї справи до прийняття судом рішення цього питання така подія не настала. Отже вимога про звільнення позивача від відповідальності вбачається судом передчасною та, відповідно, такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, позивач звернувся до суду із такою вимогою, обґрунтувавши її підставність посиланням на ч. 3 ст. 652 Цивільного кодексу України, водночас за приписами цієї статті суд визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору, а розглядувані штрафні санкції до витрат, у розумінні ч. 3 ст. 652 Цивільного кодексу України не відносяться.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України судовому захисту підлягають саме порушені чи оспорювані права, охоронювані законом інтереси.

З огляду на приписи ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України у суду відсутні правові підстави для задоволення позову у спосіб, визначений позивачем - звільнення від відповідальності (штрафу, пені) за дострокове розірвання укладених договорів оренди, передбаченої п. 3.6. договорів оренди, адже стягнення штрафних санкцій предметом спору не є, позов з цих підстав не подавався, суду на момент прийняття судом цього рішення не відомо, чи вимагатиме відповідач сплати таких санкцій, отже станом на час розгляду цієї справи права позивача щодо нарахування штрафних санкцій за п. 3.6. договорів оренди не є такими, що потребують судового захисту, а, отже і не підлягають задоволенню.

При цьому, відповідачем у поясненнях, що надійшли до суду 15.10.2015 року в цій частині справедливо зазначено, що сплата санкції згідно п. 3.6. договорів оренди встановлена сторонами на випадок невиконання чи неналежного виконання господарського зобов'язання, що узгоджується зі змістом ст. 230 Господарського кодексу України.

Водночас в перебігу розгляду справи судом не встановлено факту порушення господарського зобов'язання з боку позивача, розірвання договорів оренди здійснено судом внаслідок істотної зміни обставин, якими сторони керувалися на час укладання договорів, що, на думку суду, не охоплюється умовами, визначеними п. 3.6 договорів оренди, як підстави для нарахування штрафних санкцій, що також свідчить про передчасність побоювань позивача про невідворотність настання таких наслідків розірвання договорів оренди, як нарахування відповідачем санкції згідно п. 3.6. договорів оренди.

З урахуванням викладеного у задоволенні позові в цій частині судом відмовлено.

5. Щодо визначення правових наслідків розірвання договорів оренди у вигляді зобов'язання відповідача прийняти орендоване майно з оренди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

При цьому обов'язку позивача повернути орендоване майно кореспондує обов'язок відповідача його прийняти.

Згідно п. 2.2. договорів оренди об'єкт оренди підлягає поверненню в строк, що не перевищує трьох календарних днів від дати спливу строку оренди, дати припинення або розірвання даного Договору за актом приймання-передачі.

Отже саме обов'язком орендаря має бути повернення орендованого майна з оренди, що презюмує обов'язок відповідача прийняти майно з оренди.

Таким чином, станом на час розгляду справи судом не встановлено наявності зволікань з боку відповідача щодо прийняття орендованого майна з оренди, адже до прийняття судом рішення про розірвання договорів оренди правові підстави для оформлення повернення орендованого майна були відсутні.

З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині також вбачаються суду передчасними, адже позивачем не доведено, що його права та/чи охоронювані законом інтереси, що, в цій частині, полягають у справедливому очікуванні, що коли майно буде передаватися, відповідач не зволікатиме із його прийняттям, підлягають судовому захисту.

Крім того, як встановлено судом, що не заперечувалося сторонами, позивач з серпня 2014 року фактично припинив користування орендованим майном, звільнив його від свого майна, отже проведення, в цьому випадку, процедури повернення майна, матиме ознаки формального.

З огляду на викладене, у задоволенні позову в цій частині судом також відмовлено.

Щодо клопотання представників відповідача про зупинення провадження у справі, до завершення касаційного розгляду справи № 908/1790/15-г за позовом ПАТ «НОРД» до ПрАТ «АВК» про стягнення заборгованості з орендної плати по розглядуваним договорам оренди. суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні.

До матеріалів справи, на підтвердження касаційного провадження по зазначеній справі, надано супровідний лист Донецького апеляційного господарського суду від 23.07.2015 року про надсилання касаційної скарги зі справою на адресу Вищого господарського суду України. Доказів перебування справи № 908/1790/15-г в провадженні Вищого господарського суду України відповідачем не надано. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вищого господарського суду України від 26.09.2015 року касаційну скаргу ПАТ «Норд» повернуто без розгляду. Інших відомостей щодо перебування справи у касаційному провадженні Вищого господарського суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень не міститься.

З огляду на недоведеність факту перебування в провадженні Вищого господарського суд України касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Норд» на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 16.06.2015 року по справі № 908/1790/15-г за позовом ПАТ «НОРД» до ПрАТ «АВК» про стягнення заборгованості з орендної плати по розглядуваним договорам оренди та недоведеність відповідачем факту неможливості розгляду цієї справи до завершення касаційного провадження по справі № 908/1790/15-г, суд, керуючись положеннями ст. 79 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження по розглядуваній справі.

Щодо клопотань відповідача про надсилання в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України повідомлень органу досудового розслідування та зупинення провадження у справі, з тих підстав, що сплата завдатку розцінена позивачем як сума кредиту, наданого відповідачу, свідчить про вчинення посадовими особами позивача злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, а також щодо інших обставин, про які зазначено в клопотаннях про направлення повідомлень в порядку ст. 90 ГПК України (клопотання від 20.10.2015 року та від 03.11.2015 року), суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні у зв'язку із відсутністю підстав для направлення таких повідомлень, адже ототожнення позивачем суми перерахованого завдатку із наданням ним кредиту є його власним сприйняттям та розумінням правовідносин, що виникли між сторонами, є їх трактуванням, що не може свідчити про вчинення посадовими особами позивача злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, а інші доводи, щодо вчинення певними особами злочинів, передбачених ст.ст. 258-5, 332-1, 333 Кримінального кодексу України, перевірка цих обставин, виходять за межі допустимого, належного та потрібного кола обставин, що мають досліджуватися в контексті предмету позову. Отже судом не виявлено беззаперечних ознак вчинення злочинів, передбачених зазначеними статтями Кримінального кодексу України працівниками підприємств, що є сторонами у справі, а відповідач не позбавлений права самостійно звернутися із відповідними заявами до слідчих органів.

Судом також відмовлено у задоволенні клопотань представників відповідача про призначення комплексної судової економічної експертизи та експертизи оцінки майна, метою якої мало бути встановлення цільового призначення суми, сплаченої позивачем, як завдаток, фінансової можливості позивача виконувати свої зобов'язання за договорами оренди, на які потреби позивач витрачав власні грошові кошти, коли мав заборгованість з орендної плати, які саме (власні чи кредитні) кошти витрачалися відповідачем на реконструкцію об'єктів, що є предметом за договорами оренди, про розірвання яких заявлено позов, а також визначення ринкової (відновної) вартості орендованого майна з урахуванням грошових коштів, витрачених на реконструкцію.

У задоволенні цих клопотань судом відмовлено через їх небгрунтованість, адже питання, сформульовані відповідачем у клопотаннях носять здебільшого правовий характер та потребують оцінки судом доводів і заперечень сторін, що мають відношення до цих обставин, а частина питань взагалі не відноситься до предмету доказування у межах цієї справи

Щодо клопотань представників відповідача про витребування низки доказів, що здебільшого стосуються діяльності ТОВ «Лаконд», що за твердженнями відповідача працює на виробничих потужностях позивача в м. Донецьку суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ТОВ «Лаконд», яке значиться як виробник на коробках цукерок, оглянутих в судовому засіданні та яке, за твердженням відповідача здійснює діяльність з виробництва та реалізації кондитерської продукції, зокрема до Російської федерації, за законодавством України не зареєстровано, адже відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців не міститься.

Крім того, на відбитку печатки цього підприємства, що міститься на певних документах, долучених до матеріалів справи, наявна абревіатура «ДНР», з чого суд приходить до висновку, що діяльність цього підприємства не може оцінюватися у межах розглядуваної справи, адже не є суб'єктом господарювання, що може вчиняти юридично значимі дії у розумінні законодавства України, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, що стосується господарської діяльності цього підприємства, адже жодні відомості щодо нього завідомо позбавлені доказової сили по цій справі.

Щодо клопотання відповідача про витребування доказів, що було заявлено в судовому засіданні 20.10.2015 року позивачем здебільшого надано відповідні пояснення та витребувані документи, що позбавляє сенсу витребування таких документів за клопотанням відповідача.

Решта клопотань відповідача про витребування доказів судом відхиляється через необґрунтованість та недоведеність того, що запитувана інформація матиме доказове значення у межах предмету доказування по розглядуваній справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів судовий збір покладається на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом з огляду на відсутність обов'язковості попереднього звернення до відповідача із пропозицією щодо розірвання договорів оренди. Решта позовних вимог, сформульована позивачем у якості правових наслідків розірвання договорів оренди.

Судом не встановлено неправомірності дій відповідача, щодо неправомірного відхилення пропозиції про розірвання договорів та застосування наслідків такого розірвання, отже судом вбачається несправедливим покладання суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача.

З огляду на те, що саме позивач був ініціатором позову про розірвання договорів оренди та застосування наслідків їх розірвання, а також враховуючи, що пропозиція про розірвання договору, керуючись звичаями ділового обороту, мала б бути скерована на адресу відповідача, суд вважає справедливим залишення витрат з оплати позивачем судового збору, не відшкодованими.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги приватного акціонерного товариства «АВК», м. Маріуполь, задовольнити частково.

Розірвати договори оренди, укладені публічним акціонерним товариством «НОРД» та приватним акціонерним товариством «АВК» 15 листопада 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І. за реєстровими номерами 3119, 3120, 3121.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «НОРД» (84322, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Шкільна, буд. 117, ) на користь приватного акціонерного товариства «АВК» (87510, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Луніна, буд.42, ) суму завдатку, сплаченого згідно договорів оренди, укладених публічним акціонерним товариством «НОРД» та приватним акціонерним товариством «АВК» 15 листопада 2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановим О.І. під реєстровими номерами 3119, 3120, 3121 у розмірі 8130982,41 гривень.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 03.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 09.11.2015 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник