ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року Справа № 908/596/15-г
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою вiдповiдальнiстю "Шляхове будiвництво "Альтком"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015
у справі№ 908/596/15-г Господарського суду Запорізької області
за позовомТовариства з обмеженою вiдповiдальнiстю "Райффайзен Лiзинг Аваль"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будiвництво "Альтком"
провитребування майна з чужого незаконного володіння,

за участю від представників сторін
від позивача:не з'явились,
від відповідача:не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою вiдповiдальнiстю "Райффайзен Лiзинг Аваль" у січні 2015 року звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою вiдповiдальнiстю "Шляхове будівництво "Альтком" про витребування з незаконного володіння АВТОГУДРОНАТОР MASSENZA 36U на базі КРАЗ 65053-0000300-02, № кузова/шасі Y7A6192.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.04.2015 у справі № 908/596/15-г (суддя Серкіз В.Г.) позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" та передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" АВТОГУДРОНАТОР MASSENZA 36U на базі КРАЗ 65053-0000300-02, № кузова/шасі Y7A6192.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г (у складі колегії суддів: Попков Д.О. - головуючого, Зубченко І.В., Марченко О.А.) змінено рішення Господарського суду Запорізької області від 09.04.2015 у справі № 908/596/15-г, викладено абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: "Зобов'язано Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" повернути протягом 30-ти календарних днів, починаючи з 21.07.2015, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" наступне майно: АВТОГУДРОНАТОР MASSENZA 36U на базі КРАЗ 65053-0000300-02, № кузова/шасі Y7A6192, державний номер АА 5014 ЕН."

Не погоджуючись з постановою Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г, Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 09.04.2015 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Товариством з обмеженою вiдповiдальнiстю "Райффайзен Лiзинг Аваль" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шляхове будiвництво "Альтком" (лізингоодержувач) 26.04.2007 укладено договір фінансового лізингу № L619-04/07, відповідно до умов якого, лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у володіння та користування протягом усього строку лізингу за плату (лізингові платежі) майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в специфікації (додаток № 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору.

Специфікацією (додаток № 2 до договору) від 03.09.2007 в редакції угоди про внесення змін до договорів фінансового лізингу сторонами погоджено, що предметом лізингу є АВТОГУДРОНАТОР MASSENZA 36U на базі КРАЗ 65053-0000300-02.

Відповідно до пункту 1.2 договору, строк лізингу складається з періодів лізингу, зазначених у графіку платежів (додаток № 1 до договору), та не може бути менше одного року. Крім цього, сторонами погоджено, що строк лізингу за договором становить з грудня 2007 року по листопад 2012 року.

Відповідно до пункту 5.4. додатку № 4 загальних умов фінансового лізингу до договору фінансового лізингу від 20.04.2007 № L619-04/07, лізингоодержувач сплачує поточні лізингові платежі починаючи з першого періоду лізингу. При цьому, першим періодом лізингу вважається календарний місяць, що слідує за місяцем у якому предмет лізингу передано лізингоодержувачу за актом приймання-передачі. Зазначені в графіку порядкові номери періодів лізингу відповідають календарним місяцям, які слідують за першим періодом лізингу, в прямому порядку.

Угодою про внесення змін до договору № L619-04/07 сторонами у зв'язку із збільшенням вартості предмету лізингу за договором купівлі-продажу від 20.04.2007 № Р618-04/07 та на підставі пункту 3.2 договору сторонами погоджено внесення змін у пункт 3.1 розділу 3 договору щодо вартості предмета лізингу, яка становить 823740 грн., у тому числі 20% ПДВ.

На виконання умов зазначеного договору позивачем придбано предмет лізингу за договором купівлі-продажу та передано у тимчасове володіння та користування відповідачу, що підтверджується підписаним представниками сторін актом приймання-передачі предмета лізингу від 10.11.2007.

Першим періодом лізингу є грудень 2007 року, а останнім - листопад 2012 року.

Відповідно до пункту 8.2.1. загальних умов, лізингоодержувач має право використовувати предмет лізингу протягом строку лізингу.

Пунктами 9.1., 9.2. загальних умов передбачено можливість переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача на підставі договору купівлі-продажу після закінчення строку лізингу та за умов належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань за договором.

Додатковою угодою до договору фінансового лізингу від 28.02.2014 сторонами погоджено, що підписанням угоди лізингоодержувач визнає наявність заборгованості за рахунками перед лізингодавцем та зобов'язується сплатити її в розмірі та в строк до 31.07.2014, за графіком, який наведений в таблиці пункту 1.1. цієї угоди.

Згідно з пунктом 1.3 додаткової угоди від 28.02.2014, виконання зобов'язання/боргових зобов'язань лізингоодержувача за договором, з моменту укладання додаткової угоди, є відстроченим. Встановлено кінцеву дату виконання лізингоодержувачем зобов'язань за договором до 31.07.2014 (зобов'язання повинні бути виконанні не пізніше зазначеної дати/дата виконання зобов'язань).

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди від 28.02.2014, зобов'язання лізингоодержувача перед лізингодавцем припиняються, після повного та належного виконання лізингоодержувачем зобов'язань, визначених пунктом 1.1 угоди, та у разі сплати викупної вартості предмета лізингу в строк та у розмірі, визначеними договором купівлі-продажу (викупу).

Судами встановлено, що предмет лізингу після листопада 2012 року не повернуто лізингодавцю, не викуплено лізингоодержувачем. Крім цього, відсутні докази зміни (пролонгації) строку лізингу шляхом укладання відповідної угоди, що передбачено пунктом 9.2. договору.

За таких умов суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про застосування спеціальної норми пункту 7 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" та статей 387, 399 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що рішення господарського суду підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір фінансового лізингу № L619-04/07 від 26.04.2007 є належною підставою для виникнення, у відповідача права на володіння та користування предметом лізингу, переданим його за актом приймання-передачі, що унеможливлює кваліфікацію набуття відповідачем цього майна як такого, що здійснено недобросовісно або без відповідних правових підстав.

Договірний (зобов'язальний) характер правовідносин між сторонами щодо передання спірного майна у користування на умовах лізингу та наявність спеціальної норми пункту 7 частини 2 статті11 Закону України "Про фінансовий лізинг" унеможливлює обґрунтоване застосування у даному випадку приписів статті 387 Цивільного кодексу України, що опосередковує альтернативний спосіб захисту (конкуренція позовів). Правомірність відповідних зауважень скаржника з цього приводу не мають своїм наслідком висновок про необґрунтованість позовних вимог в цілому.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що внаслідок безпідставного застосування судом першої інстанції вказаної норми матеріального права, відбулася помилкова кваліфікація належного до застосування способу судового захисту у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України. Спосіб судового захисту мав визначатися приписами пункту 7 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", як спонукання до виконання зобов'язання з повернення предмета лізингу після закінчення строку лізингу, права лізингоодержувача вимагати якого зазначено у статті 10 цього Закону.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до вимог договору і закону, а одностороння відмова від виконання зобов'язання, за загальним правилом, не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського кодексу України та статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог статей 526, 530 Цивільного кодексу України, одним з критеріїв належного виконання є строк виконання зобов'язання, недотримання якого є порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України та зумовлює прострочення боржника згідно з частиною 1 статті 612 цього кодексу.

Суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту неповернення предмета лізингу після закінчення визначеного строку лізингу, оскільки належного доказу настання визначеної підстави для припинення існування відповідного зобов'язання - викуп предмету лізингу - не надано.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 15 Цивільного кодексу України, позивач мав право на звернення до суду за захистом свого права, відповідно до наявності порушень зобов'язання відповідачем.

Відсутність визначеної змістом пункту 9.1., 9.2. загальних умов підстави для набуття права власності відповідачем на предмет лізингу усуває потребу в дослідженні обставин виконання грошових зобов'язань за договором фінансового лізингу в контексті предмета доказування та спору. Немає істотного значення для правильного вирішення спору між лізингодавцем і лізингоодержувачем з'ясування питання фізичної наявності предмета лізингу у відповідача, оскільки ця обставина впливає виключно на можливість виконання рішення, а не на його прийняття.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи приписи статей 6, 13 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950, дійшов до правильного висновку про необхідність задоволення позовних шляхом зобов'язання відповідача повернути позивачеві предмет лізингу з мотивів, викладених у постанові, що зумовлює необхідність відповідної зміни рішення із встановленням згідно з вимогами абзацу 2 частини 2 статті 84 Господарського процесуального кодексу України строку для вчинення відповідної дії тривалістю 30-ть календарних днів з моменту прийняття цієї постанови.

Колегія не приймає до уваги поданий скаржником в суді касаційної інстанції новий доказ (сертифікат Торгово-промислової палати України від 21.05.2015 № 4297 про форс-мажорні обставини) з огляду на те, що відповідно до вимог частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом з тим, касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на неможливість фізичної передачі майна, яким на даний час нібито фактично користується стороння особа (ТОВ "Торг-Строй Компанія"), оскільки порушені відповідачем з цього приводу питання мають вирішуватися на стадії виконавчого провадження у справі, а не під час винесення судового рішення. Вказана заявником обставина, якщо вона дійсно має місце, жодним чином не впливає на зобов'язальний характер щодо застосування судами правових наслідків припинення договору, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Таким чином, постанова Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г Господарського суду Запорізької області підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, касаційна інстанція погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г Господарського суду Запорізької області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі № 908/596/15-г Господарського суду Запорізької області залишити без змін.

Головуючий, суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.