ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2015 р.Справа № 915/2176/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Воронюка О.Л., Жекова В.І.

секретар судового засідання Кіртока Л.В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача - Іноземцев Є.С. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015 р.

у справі №915/2176/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"

про визнання договору оренди укладеним в редакції позивача

ВСТАНОВИВ

У грудні 2014 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" (далі - ПАТ "Миколаївгаз"), в якому просив визнати договір оренди об'єктів системи газопостачання укладеним в редакції позивача.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015 р. (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі, визнано договір оренди об'єктів системи газопостачання укладеним на умовах поданого ФОП ОСОБА_3 проекту цього договору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції послався на судові рішення, якими було визнано за позивачем право приватної власності на газопровід високого, середнього, низького тиску загальною протяжністю 51852 метрів, змонтовані ШП - 2 одиниці, ШРП - 1 одиниця, ГШРП - 2 одиниці, збудований по договору з Арбузинською селищною радою від 02.08.2006 в смт. Арбузинка Миколаївської області, а також, що на даний час, не врегульованими є підстави користування відповідачем газовими мережами позивача, умови і спосіб їх використання.

Місцевий господарський суд зазначив, що оскільки відповідач відповідно до ст.ст.1,7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" повинен мати в користуванні газопроводи на законних підставах, то фактично користуючись майном позивача відповідач зобов'язаний в даному випадку укласти договір, який надає йому ці законні підстави для користування чужим майном, таким договором, на думку суду, враховуючи приписи ст.283 ГК України може бути лише договір оренди.

Судом першої інстанції, у мотивах прийнятого рішення, відхилено посилання відповідача на те, що укладання договору оренди виключатиме можливість укладання між позивачем та відповідачем договору на експлуатацію складових Єдиної транспортної системи України, що перебувають у власності позивача, оскільки, на думку суду, вказані договори містять різні предмети та різні умови і регулюють різні правовідносини.

До того ж, господарським судом Миколаївської області було зазначено, що укладання сторонами договору на експлуатацію складових Єдиної транспортної системи України без укладення договору оренди газопроводу із його власником не може вважатись усуненням порушень ліцензійних умов, оскільки розпорядження НКРЕ України від 27.09.2012 за №108-р прямо вказує на необхідність дотримання ПАТ "Миколаївгаз" підпункту 2.1.1 Ліцензійних умов в частині провадження ліцензіатом господарської діяльності лише за умови перебування розподільчих мереж у його користуванні чи власності.

Місцевий господарський суд, у прийнятому рішенні, посилаючись на приписи п.3 ст.179 ГК України, ч.ч.2-7 ст.181 ГК України, ст.638 ЦК України та ч.2 ст.180 ГПК України, ст.641 ЦК України, ч.1 ст.284 ГК України, зазначив, що запропонований позивачем договір є обов'язковим для сторін, та позивачем було дотримано усіх вимог щодо надсилання відповідачеві проекту договору, а також проект договору оренди містить всі істотні умови, які передбачені ст.284 ГК України.

Як зазначив місцевий господарський суд, відповідачем у протоколі розбіжностей фактично не заперечено жодної з умов Договору оренди. При цьому, запропонований ФОП ОСОБА_3 проект договору оренди підписаний уповноваженою особою ПАТ "Миколаївобленерго" та скріплений печаткою підприємства, що свідчить, на думку суду, про намір укласти з позивачем саме договір оренди, а не будь-який інший договір.

При цьому, посилаючись на п.4 ст.7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", місцевий господарський суд зазначив, що твердження відповідача про наявність у позивача встановленого законом обов'язку на укладання з відповідачем договору на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи (запропонований відповідачем в протоколі розбіжностей до договору оренди від 24.11.2014) замість договору оренди, є необґрунтованими та недоведеними.

До того ж, місцевий господарський суд зазначив, що укладання між ПАТ "Миколаївгаз" та ФОП ОСОБА_3 договору оренди об'єкту системи газопостачання, що перебувають у власності ФОП ОСОБА_3 сприятиме досягненню справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ПАТ "Миколаївгаз" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015 р. у справі №915/2176/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято з суттєвими порушеннями норм матеріального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Так, за твердженням апелянта, розглядаючи спір суд першої інстанції послався на ст. 641 та 642 ЦК України, проте, скаржник зазначає, що судом не прийнято до уваги вимоги ст. 646 ЦК України, згідно яких відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. Апелянт зазначає, що він фактично відмовився від запропонованого позивачем проекту договору оренди та одночасно запропонував останньому укласти інший договір - на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами). В свою чергу позивач відмовив скаржнику в укладені договору експлуатації.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги порушив передбачений ст. 627 Цивільного кодексу України принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів.

За твердженням скаржника, обґрунтовуючи необхідність зобов'язання укласти договір оренди, суд послався на частини 3, 6 ст. 179 ГКУ, згідно яких укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він ґрунтований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Проте, апелянт вважає, що застосування місцевим господарський судом даних норм матеріального права є помилковим, адже жодної вказівки закону на необхідність укладення договору оренди вказані норми не містять, тому спір щодо укладання договору оренди відноситься до інших переддоговірних які, згідно ст. 187 ГКУ, можуть бути предметом розгляду суду, якщо це передбачене угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. Як вказує апелянт, жодні попередні договорі або інші угоди щодо предмету спору, між сторонами спору не укладалися.

Апелянт також, вважає хибними посилання суду на ст.638 ЦК України та ч.2 ст. 180 ГПК України, оскільки, за твердженням апелянта, між сторонами справи не досягнуто згоди як відносно істотних умов договору оренди (скаржник запропонував укласти інший договір) так і відносно умов договору експлуатації (відмова позивача від його укладення).

Як зазначає скаржник, господарський суд розглядаючи справу зазначив, що у відповідності до ч.1 ст.284 ГК України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних І відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Запропонований позивачем проект договору оренди містить всі істотні умови, які передбачені ст.284 ГК України. Але, апелянт вважає, що висновки суду не відповідають дійсності. Запропонований позивачем проект договору оренди не містить таких істотних умов, як порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення.

Скаржник відзначає, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність прямої вказівки закону на необхідність оформлення між позивачем та скаржником договірних відносин в формі запропонованою позивачем. Одночасно судом не прийнято до уваги та не враховані пояснення скаржника щодо наявності вказівки закону на необхідність вирішення питання користування газопроводом, власником якого є позивач, шляхом укладення договору проект якого було запропоновано до підписання скаржником.

Посилаючись на приписи Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", апелянт зазначає, оскільки, позивач є власником складових Єдиної газотранспортної системи України та при цьому не є газотранспортним або газорозподільним підприємством він за положеннями частинами 4 та 5 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язаний укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію складових газотранспортної системи.

За твердженням апелянта, відкидаючи заперечення скаржника суд першої інстанції в якості обґрунтування цього зазначив, що вказаною нормою Закон встановлює виникнення обов'язку у власника складової газотранспортної системи передати належні йому складові газотранспортної системи у власність, господарське відання чи користування або укласти з газотранспортним підприємством договір про експлуатацію таких складових, лише у випадку невиконання вимог по надійної та безпечної експлуатації згідно з вимога законодавства та правилами технічної експлуатації. Рішеннями судів по справам №915/143/13-г та №915/1031/13 встановлено що позивач не є, а ні газопостачальним, а ні газорозподільним підприємством, не здійснює діяльність з постачання газу та не є споживачем. Але, за твердженням апелянта, суд не прийняв до уваги факт визнання позивача власником газорозподільних мереж, що в свою чергу зобов'язує останнього забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації.

До того ж, за твердженням скаржника, суд зазначив, що скаржником не надано належних доказів невиконання або порушення позивачем вимог законодавства щодо надійної та безпечної експлуатації або правил технічної експлуатації систем газопостачання, але, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги та не спростовано по суті пояснення скаржника та вимоги «Правил безпеки систем газопостачання України», відповідно до яких, власник повинен забезпечити утримання систем газопостачання відповідно до вимог чинного законодавства України. Апелянт відзначає, враховуючи те, що виконувати наведені вище основні вимоги встановлені Правилами позивач немає можливості у зв'язку із відсутністю кваліфікованого персоналу, він, на думку скаржника, зобов'язаний виконати вимоги встановлені ч. 4 та 5 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" щодо укладення з відповідачем договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України, який відповідає умовам Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 року.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 р. апеляційну скаргу ПАТ "Миколаївгаз" прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Воронюка О.Л.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 р. №513 призначено повторній автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебуванням судді Богатиря К.В. у відрядженні.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.09.2015 р. для розгляду справи №915/2176/14 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського від 08.09.2015 р. апеляційну скаргу ПАТ "Миколаївгаз" прийнято до провадження з призначеним розглядом колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського від 09.09.2015 р. розгляд справи було відкладено на підставі п.1 ч.1 ст.77 ГПК України.

У судовому засіданні від 21.10.2015 р. оголошувалась перерва до 04.11.2015 р.

04.11.2015 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ФОП ОСОБА_3 в якому останній просить апеляційну скаргу ПАТ "Миколаївгаз" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 10 липня 2015 р. у справі №915/2176/14 без змін.

У своєму відзиві, позивач, посилаючись на п.7 ст.1 та п.3 ст.7 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та підпункт 2.1.1 пункту 2.1 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджених Постановою НКРЕ, №12 від 13.01.2010 року, зазначає, що відповідно до цих приписів, вони зобов'язують суб'єкта господарювання, що здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу (до яких відноситься відповідач), мати у власності або в користуванні на законних підставах розподільні мережі.

До того ж, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317,318, 395 ЦК України та ст. 283 ГК України, позивач зазначає, що оскільки відповідач та позивач є суб'єктами господарювання, а газорозподільчі системи позивача є майном виробничо-технічного призначення що не втрачає в процесі використання своєї споживчої якості та фактично використовується відповідачем для здійснення господарської діяльності, відповідач зобов'язаний укласти з позивачем договір оренди майна, який надає відповідачу право користуватись та володіти газопроводами на законних підставах.

Отже, на думку позивача, суд, враховуючи положення Конституції України, ЦК та ГК в їх сукупності, та з огляду на обставини що встановлені рішеннями суду які набрали законної сили та обставини встановлені при розгляді справи, дійшов до вірного обґрунтованого та законного висновку, що відповідач зобов'язаний укласти з позивачем саме договір оренди майна.

Позивач вважає, що цей висновок суду повністю відповідає положенням ст.5 ГК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що посилання відповідача на те, що між сторонами повинен бути укладений в редакції відповідача, оскільки він повністю відповідає тексту типового договору на експлуатацію затвердженого Постановою НКРЄ №228 від 07.03.2013 р. є необґрунтованими, з наступних підстав.

Посилаючись на Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики» затвердженого Указом Президента України №1059/2011 від 23.11.2011 р. та Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу», позивач відзначає, що відповідно до положень Конституції, ЦК та ГК України встановлення права на користування чужим майном у газорозподільного підприємства повинно здійснюватись з врахуванням прав власника на отримання плати за користуванням своїм майном що відповідало б положенням ст.283 та 284 ГК України, щодо платності користування чужим майном та істотних умов договору таких як орендна плата з урахуванням її індексації, відновлення орендованого майна, тощо.

За твердженням позивача, оскільки типовий договір затверджений Постановою НКРЄ, передбачає виникнення права у особи на користування чужим майном для здійснення господарської діяльності і не містить істотної основної умови щодо плати за користування чужим майном, він суперечить положенням ст.ст.283,284 ГК України - Закону який має вищу юридичну силу ніж Постанова НКРЄ. Окрім того, до повноважень НКРЄ не віднесено регулювання питань що стосуються прав власності. Відповідно до ст.319 ЦК України власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, на думку позивача, Постанова НКРЄ, яка встановлює інший ніж передбачений Законом (ст.283 ГК України) порядок та умови допуску до користування майном власника іншу особу, винесена з перевищенням повноважень та суперечить ст.319 ЦК України.

Позивач зазначає, що враховуючи приписи ст.4 ГПК України ця Постанова НКРЄ, якою затверджений типовий договір на експлуатацію, не може бути застосована судом при вирішенні спору, оскільки прямо суперечить ст.283,284 ГК, ст.319 ЦК та Конституції України.

ФОП ОСОБА_3 також, вважає вірним висновок суду про відсутність обставин, за яких п.4 ст.7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» передбачає виникнення у позивача обов'язку укласти з відповідачем договір на експлуатацію, оскільки такий обов'язок виникає у позивача лише у випадку невиконання власником вимог по надійній та безпечній експлуатації газопроводів. Оскільки як встановлено рішеннями суду відповідач фактично вже багато років володіє та користується газопроводами позивача і є підприємством яке фактично експлуатує ці газопроводи, то порушення позивачем вимог безпечній експлуатації газопроводів не може в принципі, оскільки позивач не володіє та не користується своїми газопроводами.

Підсумовуючи наведене, позивач вважає, що викладене в апеляційній скарзі не спростовує жодного висновку суду щодо застосування норм матеріального права, та жодної встановленої судом обставини, апеляційна скарга є необґрунтованою та такою що не може бути задоволена апеляційною інстанцією, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим.

У судових засіданнях представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача у судових засіданнях надав пояснення згідно з якими заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Миколаївгаз" підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.02.2009 у справі №6/86/09, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2014 та постановою Верховного суду України від 22.09.2014, визнано за позивачем право приватної власності на газопровід високого, середнього, низького тиску загальною протяжністю 51852 метрів, змонтовані ШП - 2 одиниці, ШРП - 1 одиниця, ГШРП - 2 одиниці, збудований по договору з Арбузинською селищною радою від 02.08.2006 в смт. Арбузинка Миколаївської області.

08.11.2014 року позивачем за супровідним листом №76 від 07.11.2014 р. було направлено на адресу відповідача проект Договору оренди майна об'єкту системи газопостачання, яке призначено для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам, а саме газопровід середнього тиску загальною протяжністю 5047 м по пров.Котовського, вул.40 років Перемоги, пров.Красний партизан, пров.Широкий, вул.Гоголя, пров.Крайній, пров.Кузнечний, пров.Безіменний, вул.Чапаєва, вул.Шевченко, прийнятого в експлуатацію актом державної приймальної комісії №1 від 13.07.2007 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю 4683 м та вартістю 371724,0 грн. по пров.Далекому, пров.Рибному, вул.Леніна, вул.40 років Жовтня, пров.Вишневому, пров.Комарова, вул.Степовій до пров.Сонячного, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №2 від 13.07.2007 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю 3 053 м від пров.Торгового по вул.40 років Жовтня, вул.Молодіжній, вул.Східній, вул.Будівельній, пров.Новому, пров.Гагаріна, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №3 від 18.02.2008 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю 5910 м по вул.Шевченко, вул.Зарічній, вул.Леніна, вул.Садовій, пров.Матросова, пров.Вишневому, пров.Майському, пров.Комарова, пров.Артилерійському, пров.Короткому, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №4 від 15.02.2008 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю 5792 м по пров.Новокраснівському, вул.40 років Жовтня, вул.І.Франка, вул.Степовій, вул.Садовій, пров.Дружби, пров.Тихому, вул.Миру, вул.Шевченко, вул.Мостовій, ШП-2 №6 по вул.І.Франка, ШП-2 №7 по вул.Мостовій, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №5 від 05.05.2008 року; газопровід низького тиску загальною протяжністю - 5232 м. від ШП - 2 № 6 по вул. І.Франка, вул.40 років Жовтня, вул. Степовій, пров. Кірова, від ШП-2 № 7 по вул. Мостовій, вул. Луговій, вул. Б.Хмельницького, по вул. Леніна, від ШП- 2 № 1 до пров. Торгового, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №6-8 від 05.05.2008 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю - 11020 м від вул.Шевченко, по дамбі - вул.Набережній по вул.Пушкіна по пр.Травневому по вул.Бондаренка по пр.Констянтинівському по вул.Живанова - по пр.Виноградному - по вул.Колодязній - по вул.Верхній й ШРП№3, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №10 від 10.10.2008 року; газопровід високого тиску загальною протяжністю - 687 м від пров.Шевченко - до пров.Піщаному до вул.Учительська, ГШРП №1 та ГШРП №2, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №11 від 20.10.2008 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю - 8519 м від вул.Леніна по пр.Майському, вул.Садовій, від вул.Леніна по пр.Вишневому від вул.Зарічній по пр.Торговому, від вул.Садової по пр.Дружби (дев'ята черга), від вул.Шевченко по пр. іщаному до ГШРП №1, від ГШРП №2 по вул.Учительській, вул.Коцюбинського, вул.Щорса, вул.50 років Жовтня, вул.Низовій (12 черга), прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №9 від 07.11.2008 року; газопровід низького тиску загальною протяжністю - 539 м від ШП №2 вул.Живанова до житлових будинків №109, №107, №105, №101, прийнятий в експлуатацію актом державної приймальної комісії №13 від 10.11.2008 року; газопровід середнього тиску загальною протяжністю - труба Д63 - 231 м, Д40 - 1139 м від пр.Новокраснівського по вул.Леніна по пр.Дружби, від пр.Нового по вул.Садовій, від вул.Леніна по пр.Новому до вул.Шевченко, від вул.Степової по пр.Матросова, від вул.Леніна по пр.Комарова, від вул.Шевченко по пр.Комарова, та крани Д40 - 2шт., зазначений в акті державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації №14 від 30.12.2008.

Відповідач за супровідним листом №04-01/4357 від 03.12.2015 повернув позивачу підписаний та скріплений печаткою Договір оренди з двома примірниками протоколу розбіжностей від 24.11.2014 та двома примірниками додатків №1 та №2. При цьому, виходячи з тексту протоколу розбіжностей, відповідач не узгодив жодного пункту запропонованого позивачем договору та навів текст зовсім іншого договору, а саме: «Договір на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власником та газотранспортним або газорозподільним підприємствами)».

Листом №86 від 11.12.2014 позивач направив на адресу відповідача для розгляду та підписання Протокол узгодження розбіжностей від 12.12.2014 до Протоколу розбіжностей від 24.11.2014 до Договору оренди, в якому не узгодив жодної запропонованої відповідачем зміни до Договору оренди, які викладені у протоколі розбіжностей.

Відповіді на лист позивача №86 від 11.12.2014 відповідачем надано не було, що зумовило, за твердженням позивача, його звернення з позовом до господарського суду Миколаївської області про визнання вказаного договору укладеним на умовах запропонованих ФОП ОСОБА_3

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач, посилався на приписи ст.ст.1,9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п.7 ст.1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», пп..2.1.1 п.2.1 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджених постановою НКРЕ №12 від 13.01.2010, ст.ст.179, 181, 187, 275 ГК України щодо обов'язковості для ПАТ «Миколаївгаз» як газорозподільного підприємства укладання договорів на користування майном позивача для провадження діяльності з постачання та розподілу природного газу розподільними мережами, та порядку вирішення спорів при їх укладанні у судовому порядку.

В обґрунтування своїх вимог позивач також посилався на те, що у відповідності до рішення господарського суду Миколаївської області від 26.02.2009 у справі у №6/86/09, за ним визнано право власності на газопровід високого, середнього та низького тиску, загальною протяжністю 51852 м в смт.Арбузинка Миколаївської області. На даний час, відповідач використовує належний позивачу газопровід для розподілу газу споживачам у смт.Арбузинка, тобто, фактично користується газопроводом для здійснення господарської діяльності та отримання прибутку, без укладання з ФОП ОСОБА_3 договору оренди або набуття права власності на газопровід, що є порушенням ліцензійних умов. Вказані обставини, за твердженням позивача, підтверджені низкою судових рішень та розпорядженнями НКРЕ України, в який йдеться про необхідність усунення порушень. Рішенням господарського суду Миколаївської області від 30.10.2014 у справі у №5016/2461/2012(3/115) взагалі заборонено ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» бездоговірне користування та експлуатація належних ФОП ОСОБА_3 газопроводів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що вимоги до відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Спірні відносини сторін з огляду на їх предмет регулюються відповідними приписами Господарського та Цивільного кодексів України щодо укладення договорів.

Так, ст. 179 Господарського кодексу України визначено загальні умови укладання договорів суб'єктами господарювання, якими є сторони у даній справі.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За приписами ст. 181 ГКУ господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів; проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін; у разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках; сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору; за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором; сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Відповідно до ч.3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Виходячи зі змісту наведених законодавчих приписів щодо обов'язковості укладення між сторонами договору, спонукання до укладання договору можливе тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов'язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов'язкового для виконання акта планування (у тому числі державного замовлення) який видано компетентним органом.

У разі ухилення суб'єкта господарювання від оформлення договору, що ґрунтується на державному замовленні або укладення якого є для нього обов'язковим через пряму вказівку закону, господарський суд за позовом іншої сторони виносить рішення про спонукання до укладення договору чи про його укладення на певних умовах.

У тому випадку, коли договір, що укладається, не ґрунтується на обов'язковому для суб'єктів господарювання державному замовленні або не є обов'язковим для укладення через пряму вказівку закону, спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв'язані зобов'язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору (в межах річного строку, визначеного ч. 1 ст. 182 Господарського кодексу України).

Отже, наведеними приписами чинного законодавства визначено загальний порядок укладання господарських договорів (ст. 181) та примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду (ст. 187).

За змістом ст. 187 ГК України та ст. 649 ЦК України переддоговірні спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення вирішуються судом, при цьому, розгляд судом цих спорів обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акту органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом).

Судовою колегію встановлено, що між сторонами не укладались угоди про передачу переддоговірного спору на вирішення суду. Встановлено також і відсутність попередніх домовленостей між сторонами, що не заперечували і сторони в судовому засіданні.

Досліджуючи зміст запропонованого позивачем до укладення спірного договору оренди, колегія суддів дійшла висновку, що такий договір не є договором, обов'язковість укладення якого прямо передбачена законом, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання позивача на положення Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», якими він обгрунтовує обов'язковість укладення спірного договору з огляду на таке.

Так, частиною 4 ст. 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» визначено, що власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

Отже враховуючи, що позивач як власник складових газотранспортної системи, який не забезпечує надійну та безпечну експлуатацію газотранспортної системи зобов'язаний передати належні йому складові у власність, господарське відання, користування, чи укласти з відповідним підприємством договір про експлуатацію таких складових. Викладене свідчить, що законодавець передбачив обов'язковість укладення лише договору про експлуатацію складових.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, при прийнятті своїх рішень діє за принципом незалежності від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та суб'єктів господарювання, а також політичних партій та інших об'єднань громадян чи їх органів. До повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать, зокрема, затвердження типових договорів на господарське відання складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); на користування складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Постановами №№ 226,227 та 228 від 07.03.2013 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики затвердила типові договори на господарське віддання, на користування та на експлуатацію складових газотранспортної системи.

Порівнюючи умови запропонованого позивачем до укладення договору оренди зі змістом типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України, обов'язковість укладення якого передбачена законом, судова колегія дійшла висновку запропонований позивачем договір за змістом та правою природою є іншим ніж договір на експлуатацію складових.

Посилання позивача на те що, законодавець передбачив його обов'язок передати у користування складові газотранспортної системи, що в свою чергу зумовлює обов'язковість укладення між сторонами договору оренди, колегія суддів також відхиляє з огляду на те, що законодавцем встановлені альтернативні шляхи у випадку невиконання власником складових свого обов'язку що надійної експлуатації, якими є, але не виключно, передача у користування.

При цьому державний орган (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики у межах) шляхом затвердження типового договору, визначив зміст такого договору, від якого сторони в силу приписів ст. 179 ГК України не можуть відступати, а лише конкретизувати його умови.

Колегія суддів відзначає, що запропонований позивачем договір оренди не відповідає умовам типового договору на користування складовими Єдиної газотранспортної системи України.

При цьому судова колегія приймає до уваги, що рішенням господарського суду Миколаївської області від 20.08.2013 року у справі № 915/1031/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.09.2013 року відмовлено ПАТ «Миколаївгаз» (відповідач у справі) у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_3 (позивач у справі) про зобов'язання останнього укласти типовий договір на користування складовими Єдиної газотранспортної системи України.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що договір на користування газотранспортної системи, на укладенні якого наполягало ПАТ «Миколаївгаз», не є обов'язковим для укладення між сторонами у силу закону.

Решта доводів позивача, також відхилена судовою колегію з огляду на їх необґрунтованість, а обставини про які зазначає позивач, не є обставинами, з якими закон пов'язує обов'язковість укладення між сторонами спірного договору оренди.

Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги твердження суду, що укладення спірного договору між сторонами сприятиме досягнення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, оскільки таке обґрунтування судового рішення щодо укладення спірного договору суперечить загальним положенням цивільного законодавства щодо свовободи договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі частиною 2 цієї статті, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За таких підстав, на думку колегії суддів, вирішення переддоговірного спору та відповідно ухвалення оскаржуваного рішення, яким визнано укладеним між сторонами договір оренди, обов'язковість укладення якого не передбачена законом, є помилковим, таким що суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору, та не ґрунтується на вимогах чиновного законодавства, що регулюють правовідносини сторін при укладенні останніми договорів.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що господарським судом Миколаївської області при прийнятті оскаржуваного рішення не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, а у позові слід відмовити, з розподілом судових витрат відповідно до положень ст.ст. 44,49 ГПК України.

Керуючись статтями 44, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 10.07.2015 р. скасувати.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 09.11.2015 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Воронюк О.Л.

Суддя Жеков В.І.