ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р.Справа № 922/5660/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної-особи підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної-особи підприємця ОСОБА_2, м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3. (дов. б/н від 11.02.2014 року);

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 18 253, 43 грн. з яких інфляційні втрати у розмірі -17 126, 03 грн., 3% річних у розмірі - 1 127,40 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2006 року у справі 35/539-06 про стягнення заборгованості за Договором №4 від 18 жовтня 2003 року, внаслідок чого позивач на суму заборгованості нарахував відповідачу 3% річних та інфляційні.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.10.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 9.11.2015 року.

Відповідач у призначене судове засідання 9.11.2015 року не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи відповідно до пункту 3.9.1. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Присутній у судовому засіданні 9.11.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, а також те, що ухвалами суду сторони було повідомлено, що у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, суд має право розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Оскільки неможливість присутності у судовому засіданні представника відповідача документально підтверджена не була, надані позивачем матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 9.11.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, рішенням Господарського суду Харківської області від 20.11.2006 року у справі №35/539-06 позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 було задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 23 327,80 грн. основного боргу, 9 758,02 грн. - пені, 5 925,19 грн. - інфляційних, 1 719,87 грн. - 3% річних, 407,30 грн. - держмита та 118,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (т. 1, а.с. 16).

На підставі дублікату наказу Господарського суду Харківської області № 35/539-06 від 03.03.2014 року Комінтернівським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 18.03.2014 року було відкрито виконавче провадження № 42580180.

Як вбачається із рішення суду у справі № 35/539-06 від 20.11.2006 року сума заборгованості відповідача складає суму у розмірі 23 327,80 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.04.2014 року у справі № 922/656/14 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі - 19 584,74 грн., 3% річних у розмірі - 5 084,82 грн., витрати на оплату послуги адвоката в розмірі -2 000,00 грн. та 1 827,00 грн. - судового збору (т.1,а.с. 20-22).

На підставі наказу Господарського суду Харківської області № 922/656/14 від 25.04.2014 року Комінтернівським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 29.04.2014 року було відкрито виконавче провадження № 43152115.

Як зазначає позивач, обидва виконавчих провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» 26.05.2014 року були об'єднані у зведене виконавче провадження № 43471711, яке залишається невиконаним на даний момент. В обґрунтування вищевикладених обставин позивач посилається на витяг щодо інформації про виконавче провадження (т. 1, а.с. 17-19).

Відповідно до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Станом на час розгляду справи заборгованість відповідачем у розмірі 23 327, 80 грн. не погашена, у зв'язку із чим позивач просить стягнути із відповідача 3% річних у сумі 1 127,40 грн. за період з 22.02.2014 року по 02.10.2015 року, інфляційні втрати у розмірі - 17 126, 03 грн. за період з 01.12.2013 року по 31.09.201 року.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач суму заборгованості не сплатив, що є причиною виникнення спору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду справи відповідач доказів сплати Позивачу суми заборгованості в розмірі 23 327,80 грн., суду не надав.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Позивачем за прострочення відповідачем грошового зобов'язання нараховано (у відповідності до розрахунку т. 1, а.с. 29-31) 3% річних за період з 22.02.2014 року по 02.10.2015 року у сумі - 1 127,40 грн. та інфляційні за період з 01.12.2013 року по 31.08.2015 року у сумі - 17 126,03 грн.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 1 127,40 грн. - 3 % річних за період з 22.02.2014 року по 02.10.2015 року, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем відповідачу 3% річних у сумі 1 127,40 грн. за період з 22.02.2014 року по 02.10.2015 року та встановлено, що позивачем при здійсненні даного розрахунку допущено помилку, а саме невірно визначено період нарахування.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у наданому до суду розрахунку 3% річних не враховано рішення суду від 08.04.2014 року у справі № 922/656/14 відповідно до якого із відповідача стягнуто 3% річних за період 20.11.2006 року по 22.02.2014 року.

Суд, самостійно здійснивши перерахунок 3% річних, дійшов висновку, що період та сума 3% річних становить з 23.02.2014 року по 02.10.2015 року (основна заборгованість - 23 327, 80 грн.) - 1 125, 49 грн.;

В решті позовних вимог в частині нарахування 3 % річних у розмірі - 1,91 грн. слід відмовити, як необґрунтовано нараховані.

Судом здійснено перевірку розрахунку позивача нарахування інфляційних витрат за період із 01.12.2013 року по 31.08.2015 року у сумі - 17 126,03 грн. за допомогою системи "Законодавство". Та встановлено, що нарахування здійснено обґрунтовано та є таким що підлягає задоволенню.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим судові витрати у даній справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, інд. код.: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, інд. код.: НОМЕР_2) інфляційні втрати у розмірі 17 126,03 грн., 3% річних у розмірі 1 125, 49 грн. та 1 218,00 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У решті нарахованих 3 % річних у розмірі 1, 91 грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 13.11.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова