ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

27.10.2015р. Справа № 917/2042/15

за позовом Комунального виробничого підприємства "Комсомольськтеплоенерго", вул. Молодіжна, 8, м. Комсомольськ, Полтавська область,39801

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 39800; юридична адреса: АДРЕСА_2, 39600

про стягнення 1498,59 грн.

суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання Жадан Т.С.

представники сторін:

від позивача: Рубан Н.Б. дов. № 4842 від 21.09.2015 року

від відповідача: не з"явився

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 1498,59 грн., за договором №472 від 21.11.2002 року про надання послуг з постачання теплової енергії в приміщення.

Позивач на позовних вимогах наполягає у повному обсязі за мотивами позовної заяви.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, ухвала суду від 17.09.2015 року про порушення провадження у справі яка була направлена на юридичну адресу відповідача вказану в позовній заяві( АДРЕСА_2, 39600) 28.09.2015 року за вхідним № 17078(канцелярії суду) повернулася на адресу суду з відміткою пошти"за закінченням терміну зберігання".

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у пп. 3.9.2 постанови від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, належне повідомлення відповідача про час, дату і місце проведення судового засідання згідно з п. п. 2.6.11, 2.6.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 28 від 20.02.2013 р., суд не розцінює неявку відповідача та невиконання останнім вимог суду як підставу для подальшого відкладення розгляду справи та розглядає спір за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд, встановив:

Між Комунальним виробничим підприємством "Комсомольськтеплоенерго" (теплопостачальна організація) та Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (споживач) 21.11.2002 р. укладено Договір №472 на постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - договір), за умовами якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов"язання постачати теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов"язувався оплачувати одержану теплову енергію щомісячно за встановленими нормами і тарифами, затвердженими рішенням Комсомольської міської ради № 400 від 22.10.2002 року на умовах цього договору, додатків та змін до нього (а. с. 13-20).

При цьому сторони, зокрема, узгодили наступне :

- оплата за спожиту теплову енергію здійснюється у розмірі 687,01 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) відповідно до постанови НКРКП від 31.12.2013 року №430 (п.1 змін № 4 від 11.02.2014 року до додатку №1 до Договору);

- розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та виставлених рахунків. Розрахунковим періодом є календарний місяць (п. 6.1 Договору );

- споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію пеня в розмірі 0,5 % належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше ставки, встановленої законодавством (п. 7.2.3 Договору).

За даними позивача в порушення умов договору відповідач не повністю розрахувався за постачання теплової енергії за період з січня 2010 року по квітень 2015 року, з огляду на що утворилась заборгованість у сумі 752,19 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1498,59 грн., в т.ч. 752,19 грн. - заборгованість відповідача за відпущену в період з січня 2010 року по квітень 2015 року теплову енергію у вигляді гарячої води на опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 на підставі договору № 472 від 21.11.2002 р., укладеного між сторонами, 183,22 грн. - пеня за порушення термінів розрахунків за відпущену теплову енергію, 61,08 грн. - 3 % річних та 502,10 грн. - інфляційні нарахування.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконував зобов'язання за вищезазначеним Договором щодо постачання відповідачу теплової енергії. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України за отриману теплову енергію вчасно не сплатив. Дана обставина відповідачем не спростовується.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 61,08 грн. та інфляційних втрат у розмірі 502,10 грн., суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:3 9.1.3" та додано до матеріалів справи).

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.2.3 Договору №472 на постачання теплової енергії в гарячій воді від 21.11.2002 року сторони передбачили, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі 0,5 % належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше ставки, встановленої законодавством.

Згідно статті 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 183,22 грн. пені, суд прийшов до висновку, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга: 3 9.1.3" та додано до матеріалів справи).

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 43, ст. 49, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; юридична адреса: АДРЕСА_5, 39600) на користь Комунального виробничого підприємства "Комсомольськтеплоенерго" (39801, м.Комсомольськ Полтавської області, вул.Молодіжна,8, , р/р 9601 в АТ "Банк "Фінанси та кредит", МФО 300131) заборгованість за Договором № 472 від 21.11.2002 року про надання послуг з постачання теплової енергії в приміщення в розмірі 1498,59 грн. за період з січня 2010 року по квітень 2015 року в розмірі 1498,59 грн., в т.ч. 752,19 грн. - основна заборгованість, 183,22 грн. - пеня за порушення термінів розрахунків за відпущену теплову енергію, 61,08 грн. - 3 % річних, 502,10 грн. - інфляційні нарахування, а також витати на сплату судового збору в розмірі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

СУДДЯ Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 03.11.2015р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.