ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2015 р.Справа № 922/4869/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Харкові, м. Харків
до 1. Іноземного підприємства "Малахіт", м. Харків , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа", м. Київ, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра", м. Харків
про визнання недійсним правочину
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. від 15.05.2014р.;

Представник 1-го відповідача - ОСОБА_2, дов. від 05.10.2015р.;

Представник 2-го відповідача - не з'явився.

Представник третьої особи - ОСОБА_3, дов. від 05.10.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Харкові, м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до першого відповідача - Іноземного підприємства "Малахіт", м. Харків, другого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа", м. Київ, про визнання недійсним договору суборенди нерухомого майна №1 від 07.11.2014р., укладеного між першим та другим відповідачами. Також позивач просить суд стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 31.08.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.09.2015р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 14.09.2015р. залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра".

Ухвалою господарського суду від 19.10.2015р. продовжено строк розгляду справи до 11.11.2015 р. Розгляд справи відкладено на 05.11.2015 р. о 10:30 год.

У судовому засіданні 05.11.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Додаткових доказів по справі суду не надав.

Представники першого відповідача та третьої особи, присутні у судовому засіданні 05.11.2015р. проти позову заперечували. Представником першого відповідача через канцелярію суду, надані додаткові письмові пояснення по справі (вх. № 44511), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник другого відповідача у судове засідання 05.11.2015р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_4 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Харків-Надра (третя особа) є власником нежитлової будівлі, літ. А-6, розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 12.06.2012р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5. та TOB Харків-Надра та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1211, зареєстрованим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації 14.06.2012 р., за реєстраційним № 36686882.

Також, нежитлова будівля, літ. А-6, розташована за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, є предметом забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною угодою № 68111N5 від 28.10.2011р., укладеною між AT Укрексімбанк (надалі - Банк) та TOB Харків-Надра, TOB Карпос, ІП Калісто, ІП Індра, TOB Чудо База, TOB Будсім, ІП Аврора, відповідно до Іпотечного договору № 68112Z16 від 18.06.2012, укладеного між Банком та TOB Харків-Надра (Іпотекодавець), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1237.

Як вбачається з п.1.4 вищевказаного Іпотечного договору, Іпотекодавець підтвердив, що предмет іпотеки переданий в оренду відповідно до Договору оренди № 46/03/09 від 01.09.2010р., укладеного між ВАТ Ольга та ІП Малахіт строком дії до 01.08.2013р.

07.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра" (третя особа, орендодавець) та Іноземним підприємством "Малахіт" (перший відповідач, орендар) укладено договір оренди № 78/14, відповідно до умов якого орендодавець передає у строкове, платне користування нежитлове приміщення літ. "А-6", загальною площею 24020,14 кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, на строк 35 місяців з дати підписання даного договору.

07.11.2014р. між Іноземним підприємством "Малахіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" (другий відповідач, суборендар) укладено договір №1 суборенди нерухомого майна - частини нежитлової будівлі, літ. "А-6", розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, строком на 35 місяців.

У розділі 20 Договору № 1 суборенди нерухомого майна від 07.11.2014 зазначено, що орендар гарантує: відсутність з боку третіх осіб заборон у використанні або розпорядженні об'єктом суборенди шляхом здачі його в суборенду, що суперечили б правам, гарантованим суборендареві по даному договору, або могли б привести до його розірвання або визнання його недійсним (п.п.20.1.1.); на дату підписання договору у орендаря існують належним чином оформлені документи, що гарантують його право користування об'єктом суборенди (п.п.20.1.2.); від суборендаря не приховано обставин, які мають істотне значення для укладення даного договору, внаслідок підписання даного договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Звертаючись до господарського суду з відповідним позовом, позивач зазначає, що, в порушення п.п. 2.4., 2.4.5 іпотечного договору, за отриманням письмової згоди щодо передання предмета іпотеки у оренду ІП Малахіт, з 01.08.2013р. (дати закінчення строку оренди за договором № 46/03/09 від 01.09.2010р.) та до теперішнього часу іпотекодавець до позивача не звертався.

Окрім цього, другого відповідача, під час укладення договору суборенди не було попереджено про наявність з боку іпотекодержателя заборони у використанні нежитлової будівлі, літ. А-6, розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, шляхом здачі її в суборенду.

Таким чином, позивач вважає, що Іноземним підприємством "Малахіт", в момент вчинення договору № 1 суборенди нерухомого майна від 07.11.2014р., недодержані вимоги, встановлені ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та ст. 744 ЦК України, а отже такий договір, на думку позивача, є недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, приписам частини 2 статті 9 Закону України "Про іпотеку" та ст. 744 ЦК України, в зв'язку з чим, позивач просить суд визнати договір суборенди нерухомого майна від 07.11.2014р. недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ст. 202, ст. 203, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом норми містяться у статті 283 Господарського кодексу України.

Ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю Харків-Надра (третя особа) є власником нежитлової будівлі, літ. А-6, розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 12.06.2012р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5. та TOB Харків-Надра та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1211, зареєстрованим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації 14.06.2012 р., за реєстраційним № 36686882.

Зазначена нежитлова будівля є предметом забезпечення виконання зобовязань за генеральною угодою № 68111№5 від 28.10.2011р., укладеного між АТ «Укрексімбанк» (позивачем) та ТОВ «Харків-Надра», ТОВ «Карпос», ІП «Калісто», ІП «Індра», ТОВ «Чудо База», ТОВ «Будсім», ІП «Аврора», відповідно до Іпотечного договору № 68112Z16 від 18.06.12р, укладеного між банком та ТОВ «Харків-Нада» (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1237.

П.п. 2.4.5 п.2.4 Іпотечного договору встановлений обовязок Іпотекодавця без письмової згоди Іпотекодержателя не здійснювати дій, повязаних із передачею предмета іпотеки третім особам (оренда (суборенда) , лізинг, суперфіцій, тощо). Всі юридичні дії, що будуть поводитись Іпотекодавцем з предметом іпотеки, повинні попередньо узгоджуватись з Іпотекодержателем у письмовій формі.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судом встановлено, що 07.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра" (третя особа, орендодавець) та Іноземним підприємством "Малахіт" (перший відповідач, орендар) було укладено договір оренди № 78/14, відповідно до умов якого орендодавець передав у строкове, платне користування нежитлове приміщення літ. "А-6", загальною площею 24020,14 кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, строком на 35 місяців з дати підписання даного договору.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Харків-Надра" отримало від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" письмову згоду на передачу в оренду зазначеного нерухомого майна, відповідно до листа вих. № 068-20/4341 від 29.08.2012р.

Таким чином, передача в оренду вказаного майна проводилась за умови повідомлення ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та за його письмової згоди.

Зазначений договір є чинним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2014р. між Іноземним підприємством "Малахіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" (другий відповідач, суборендар) укладено договір №1 суборенди нерухомого майна - частини нежитлової будівлі, літ. "А-6", розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, строком на 35 місяців.

Слід зазначити, що для суб'єктів господарювання в ч. 1 ст. 284 ГК України наведено перелік істотних умов договору, які обов'язково необхідно передбачити в договорі оренди, а саме: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними, як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається також на те, що спірний договір є недійсним, у зв'язку із відсутністю у договорі таких істотних умов, як порядок індексації орендної плати та використання амортизаційних відрахувань.

Проте, наявні у справі матеріали не дають підстав господарському суду дійти до висновку про визнання спірного договору недійсним, оскільки, договір укладено у передбаченій законом формі і на протязі тривалого часу він виконувався кожним із учасників цих відносин без яких-небудь зауважень (майно прийнято суборендарем в суборенду, орендні платежі сплачувались позивачем а відповідачем приймались оплати за цим договором), права та обов'язки сторін врегульовані договором з достатньою повнотою, врахування порядку індексації орендної плати та використання амортизаційних відрахувань врегульовані законодавством.

Посилання позивача на недійсність договору, внаслідок відсутності у ньому істотних умов (порядку використання амортизаційних відрахувань (ч.1 ст. 284 ГК України) є юридично неспроможним, оскільки порядок використання амортизаційних відрахувань (порядок поступового віднесення витрат на придбання основних фондів, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань) визначено ПК України та Національним положенням (стандарту) бухгалтерського обліку ( зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2013р. за № 336/22868 із змінами, внесеними з Наказами Міністерства фінансів № 627 від 27.06.13р, №48 від 08.02.14р.). Водночас, слід зазначити, що індексація майна та нарахування амортизаційних відрахувань проводиться власником нерухомого майна, а не орендарем. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який у аналогічній справі у постанові у справі №8/3д/08 прийшов до висновку про те, що визнання договору оренди неукладеним з мотивів відсутності в ньому умов щодо визначення порядку використання амортизаційних відрахувань унеможливлено визначенням цього порядку нормами чинного законодавства України.

Таким чином, із наявних у справі матеріалів вбачається, що спірний договір оренди, укладений між сторонами у формі та з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України і містить в собі всі істотні умови господарського договору, передбачені ст. 180 ГК України, наведені позивачем за мотиви недійсності договору не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи господарським судом.

Факт підписання договору суборенди між ІП „Малахіт" та TOB „Фудмережа", свідчить про досягнення сторонами згоди по відповідним істотним умовах.

У якості підстав для визнання договору недійсним, позивач також посилається на те, що ТОВ „Фудмережа" при укладанні даного договору не було попереджено про заборону у використанні нежитлової будівлі літ. „А-6", розташованої за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, шляхом здачі її в суборенду.

Суд оцінює критично та відхиляє дані доводи позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що листом від 29.08.2012р. за № 068-20/4341 банком була надана згода ТОВ «Харків-Надра» на передачу в оренду/суборенду приміщень, що є предметом іпотечного договору № 68112Z16 від 28.06.2012р., який укладено в якості забезпечення зобовязань ТОВ «Харків-Надра», ТОВ «Карпос», ІП «Калісто», ІП «Індра», ТОВ «Чудо База», ТОВ «Будсім», ІП «Аврора» за генеральною кредитною угодою № 68111№5 від 28.10.2011р. строком дії до 27.10.2021р.

Пунктом 1.10 договору суборенди визначено, що обєкт суборенди переданий в іпотеку AT „Укрексімбанк" згідно Іпотечного договору № 68112Z16 від 18.06.2012р., що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр. № 1237.

Таким чином, посилання позивача на порушення з боку ІП „Малахіт", при укладанні зазначеного договору, ст. 9 ЗУ „Про іпотеку" є безпідставними, оскільки вимоги, щодо отримання письмового дозволу на передання предмету іпотеки в оренду встановлені для іпотекодавця, яким не є ІП „Малахіт" за іпотечним договором № 68112Z16 від 18.06.2012р.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що договір № 1 суборенди нерухомого майна частини нежитлової будівлі, літ. „А-6", розташованої за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 від 07.11.2014р. укладений між ІП „Малахіт" та TOB „Фудмережа", є похідним від договору оренди укладеним між TOB „Харків-Надра" та ІП „Малахіт" та відповідно є таким, що не потребує узгодження з ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", оскільки дія договору іпотеки № 68112Z16 від 18.06.2012р. не розповсюджується на ІП „Малахіт", оскільки ІП „Малахіт" не є стороною даного договору.

Таким чином, суборендар TOB „Фудмережа" було повідомлено, при укладанні договору, про наявність іпотечного договору щодо орендованого майна, отже і було ознайомлено зі змістом вимог ч.3 ст. 9 ЗУ „Про іпотеку".

Водночас слід зазначити, що норми ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» встановлюють обовязок іпотекодавця на отримання згоди іпотекодержателя на передачу предмету іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Отже, з аналізу даної правової норми не вбачається обовязок іпотекодавця на отримання згоди іпотекодержателя на укладання похідних договорів суборенди, тощо.

Таким чином ІП „Малахіт", при укладанні з TOB „Фудмережа" договору № 1 суборенди нерухомого майна від 07.11.2014р., діяло в межах діючого законодавства та мало достатній обсяг прав для передачі спірного майна в суборенду.

При цьому, суд зазначає, що при укладанні договору № 1 суборенди нерухомого майна від 07.11.2014р. ІП „Малахіт" була отримана письмова згода на укладання договору від TOB „Харків-надра" (вих. № 07/11/14 від 07 листопада 2014р.), яке є одночасно і орендодавцем і власником приміщень, переданих в суборенду.

Водночас, слід зазначити, що в обґрунтуванні своїх позовних вимог представник позивача не спростовує факту правомірності передачі в оренду нерухомого майна від TOB „Харків-Надра" до ІП „Малахіт", тобто фактично визнає договір таким, що укладений без порушень норм законодавства та іпотечного договору.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання недійсним договору суборенди нерухомого майна частини нежитлової будівлі, літ. „А-6", розташованої за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 від 07.11.2014р., укладеного між ІП „Малахіт" та TOB „Фудмережа", є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позов ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" є таким, що не підлягає задоволенню в зв'язку з чим, суд відмовляє в його задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 43, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 10.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/4869/15