ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2015 р. Справа № 914/930/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желік М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Бішко М.І.

за участю представників:

від скаржника: ОСОБА_2, ОСОБА_3 представники (довіреності в матеріалах справи);

від позивача:ОСОБА_4 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: не з"явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк вих.№ 10-3/13614 від 02.07.2015 року (вх. № 01-05/3058/15 від 07.07.2015р.).

на рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2015р.

у справі № 914/930/15, суддя Цікало А.І.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Оптіма-Капітал", м.Львів

до відповідача ОСОБА_5 підприємства Шива, м. Львів

про стягнення 500 000 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.04.2015р. у справі №914/930/15 (суддя Цікало А.І.) позов задоволено повністю, а саме присуджено до стягнення з ОСОБА_5 підприємства Шива на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Оптіма-Капітал 500000 грн. 00 коп. боргу та 10000 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 23.04.2015р. у справі №914/930/15, публічне акціонерне товариство ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вих.№ 10-3/13614 від 02.07.2015 року (вх. № 01-05/3058/15 від 07.07.2015р.), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2015р. у справі №914/930/15 скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що сторонами не надано жодних банківських виписок про рух коштів на рахунках. Скаржник також стверджує, що ПП «Шива» не сплатило боргу за кредитним договором перед банком та не погоджувало з банком виконання своїх зобовязань перед ТзОВ «Компанія з управління активами «Оптіма Капітал», а також стверджує, що підстави виникнення грошових вимог, які є предметом позову в даній справі, мають протиправний характер та спрямовані на спричинення штучного банкрутства.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 07.07.2015р. справу за № 914/930/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желік М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 08.07.2015р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.08.2015р.

В судовому засіданні ухвалами від 10.08.2015р., від 31.08.15р., від 14.09.2015р., та від 12.10.2015р. в порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався до 31.08.2015р., до 14.09.15р., до 12.10.2015р., та до 02.11.2015р..

07.08.2015 року від публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк надійшло уточнення до апеляційної скарги в якому апелянт зазначає, що всі додаткові угоди до договору процентної позики є нікчемними, оскільки відповідач був зобовязаний повідомити згідно умов кредитного договору KU018029 від 27.07.2015 року про укладення таких додаткових угод та збільшення суми заборгованості.

Від ПП «Шива» 07.08.2015р. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2015р. у справі №914/930/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач через канцелярію суду подав додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу від 27.08.2015р., яким ПП «Шива» вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

31.08.2015р., та 14.09.2015р. представники скаржника подали клопотання про зупинення провадження у справі.

Згідно зі ст. 79 ГПК України Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог тощо.

На підставі викладеного колегія суддів вищезазначене клопотання відхиляє у зв"язку з безпідставністю.

В судове засідання 02.11.2015 року прибули представники скаржника та позивача.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 02.11.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Оптіма-Капітал (позикодавець) та ОСОБА_5 підприємством Шива (позичальник) укладено договір процентної позики №2012/02-15.

Відповідно до п.1.1 договору позикодавець зобовязується надати Позичальнику грошові кошти для будівництва обєкту за адресою м. Львів, вул. Зубрівська, 38, у розмірі, визначеному договором, а позичальник зобовязується прийняти та повернути їх позикодавцю у визначений договором строк, а також сплатити проценти за весь термін користування позикою в розмірі та в строк, встановлені договором.

Згідно з пунктами 2.1., 2.2, 2.3 вищенаведеного договору визначено, що сума позики за договором становить 4 000 000, 00 грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному обсязі так і частинами. За договором позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 1% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору. У разі дострокового повернення частини позики проценти продовжують сплачуватись виходячи з неповерненої суми.

Надалі сторони укладали додаткові угоди про внесення змін і доповнень до названого Договору позики, а саме: Додаткову угоду від 29.12.2012р., якою сторони вирішили змінити п.2.2 та викласти його в наступній редакції: «п.2.2. За цим договором позичальник зобов'язаний з 01.01.2013р. сплачувати проценти в розмірі 25% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору)»; Додаткову угоду від 27.06.2013р., якою вирішили змінити п.2.1 договору та викласти його в наступній редакції: « 2.1. Сума позики за договором становить 6000000,00грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному розмірі так і частинами.»; Додаткову угоду від 24.07.2013р., якою вирішили змінити п.2.1 договору та викласти його в наступній редакції: « 2.1. Сума позики за договором становить 8000000,00грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному розмірі так і частинами.»; Додаткову угоду від 01.12.2013р., якою вирішили змінити п.2.2 договору та викласти його в наступній редакції: «п.2.2. За цим договором позичальник зобов'язаний з 06.11.2013р. сплачувати проценти в розмірі 27% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору).»; Додаткову угоду від 01.08.2014р., якою вирішили змінити п.2.2 договору та викласти його в наступній редакції: «п.2.2. За цим договором позичальник зобов'язаний з 06.11.2013р. сплачувати проценти в розмірі 1% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору).».

Приписами п.2.3 Договору встановлено, що у разі дострокового повернення частини позики проценти продовжують сплачуватись виходячи з неповерненої суми.

Відповідно до п.4 Договору, остаточною датою повернення позики є 03.06.2015р.

У п.5.1 Договору зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п.4.1 договору.

31.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптіма-Капітал» укладено додаткову угоду до договору процентної позики № 2012/02-15 від 15.02.2012р., якою Сторони вирішили викласти Розділ 5 договору «Порядок повернення суми позики» у наступній редакції, додавши п.5.5: «п.5.5 позичальник зобов'язаний достроково повернути позикодавцю усю суму позики (або залишок несплаченої суми позики), а також усю суму процентів за користування позикою на письмову вимогу позикодавця, протягом п'яти календарних днів з моменту отримання від позикодавця такої письмової вимоги у разі, якщо за результатами господарської діяльності у 2014 році збитки позичальника будуть перевищувати 10000000,00грн. сторони домовились, що визнання розміру збитків позичальника відбувається шляхом аналізу позикодавцем балансу (звіту про фінансовий стан) позичальника по результатах його господарської діяльності у 2014 році, завірену копію якого позичальник зобов'язаний надати позикодавцю не пізніше 23.02.2015 року.»

Договір набуває чинності з дати надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань. Строк повернення позики, установлений в п.4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до договору (п.п.7.1, 7.2 Договору).

Що стосується тверджень апелянта про те, що сторонами не надано жодних банківських виписок про рух коштів на рахунках.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що на виконання умов договору процентної позики №2012/02-12 від 15.02.2012р. та для підтвердження прийняття зобов'язань за договором позивачем з лютого 2012р. по січень 2015р. (останній переказ 26.01.2015р.) перераховувались періодично кошти на рахунок відповідача, які відповідачем отримано, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи. Відповідач суму позики сплачував частково, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Позивачем було направлено відповідачу претензію №59 від 24.02.2015р. з вимогою сплатити суму боргу.У відповідь на претензію відповідач направив на адресу позивача лист у якому повідомив про скрутне матеріальне становище підприємства та відсутність можливості погасити суму боргу за договором та просив розстрочити строк повернення боргу частинами на три місяці, зобов'язуючись перерахувати перший платіж у розмірі 500000,00грн. у строк до 15.03.2015 р.

Як встановлено судом, відповідач не здійснив перерахунок першого платежу у зазначений ним строк, чим порушив взяті на себе зобов'язання. З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що борг відповідача станом на час вирішення спору складає 500000,00грн.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

В силу статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 1049 Цивільного кодексу України, встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач свої зобовязання за договором процентної позики виконав у повному обсязі, а відповідач, в свою чергу, належним чином не виконав взятих на себе зобовязань, у звязку з чим, позивач звернувся до суду за захистом свого права.

В апеляційній скарзі, скаржник посилається на те, що ПП «Шива» не сплатило боргу за кредитним договором перед банком та не погоджувало з банком виконання своїх зобовязань перед ТзОВ «Компанія з управління активами «Оптіма Капітал», а також стверджує, що підстави виникнення грошових вимог, які є предметом позову в даній справі, мають протиправний характер та спрямовані на спричинення штучного банкрутства.

Судова колегія зазначає наступне, що дослідивши матеріали справи встановлено, що 27.07.2012 року між Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк та ОСОБА_5 підприємством «Шива» було укладено Кредитний договір № KU018029 від 27.07.2012 року згідно, якого скаржником було надано відповідачу кредит в розмірі 2 630 000, 00 доларів США, з строком погашення не пізніше 26 липня 2019 року.

Угодою про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012 року зазначено п.1, що термін повернення позики за договором процентної позики № 2012/02-15 від 15.02.2012р. буде у будь-якому випадку пізнішою датою, ніж термін повернення кредиту за кредитним договором KU018029 від 27.07.2015 року. Також п.2. вищенаведеної угоди про врегулювання погашення заборгованості встановлено наступне: з метою реалізації домовленостей викладених п. 1, сторони дійшли згоди про те, що у будь-якому випадку Приватне підприємство «Шива» виконає свої зобовязання перед Товариством з обмеженою відповідальністю « Компанія з управління активами «Оптіма Капітал», а Товариством з обмеженою відповідальністю « Компанія з управління активами «Оптіма Капітал» прийме таке виконання зобовязання лише після того, як Приватне підприємство «Шива» виконає усі свої зобовязання перед акціонерним товариством ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк за кредитним договором.

Однак положення вказаної угоди про врегулювання погашення заборгованості не обмежують право позивача у справі на часткове стягнення простроченої суми заборгованості у разі виникнення такої. Таким чином, згідно рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2015 року не здійснено повернення суми заборгованості за договором процентної позики в цілому, а виключно стягнуто прострочені платежі, а тому не вважається, що на підставі рішення суду настав строк повернення позики в цілому. Отже, оскаржуване рішення суду не суперечить положенням угоди про врегулювання погашення заборгованості, на яку посилається апелянт.

Наявність укладеного між апелянтом та відповідачем кредитного договору жодним чином не звільняє останнього від обовязку виконувати взяті на себе зобовязання за договороми укладеними із іншими контрагентами. Угодою про врегулювання погашення заборгованостей не передбачено, що відповідач звільняється від виконання зобовязань за договором процентної позики.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України)

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Здійснивши аналіз укладеного між сторонами договору процентної позики, а також додаткових договорів до неї, можна дійти до висновку, що приватне підприємство «Шива» було здійснено прострочення погашення існуючої заборгованості, а отже товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптіма Капітал» має право на захист своїх законних прав та інтересів.

Скаржник також зазначає в апеляційній скарзі про те, що всі додаткові угоди до договору процентної позики є нікчемними, оскільки відповідач був зобовязаний повідомити згідно умов кредитного договору KU018029 від 27.07.2012 року про укладення таких додаткових угод та збільшення суми заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що вищенаведений договір не був оскаржений в порядку встановленому відповідно до норм чинного законодавства, а отже є дійсний на момент розгляду справи в суді першої інстанції і апеляції. Відповідно до ч. 3 ст.101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймається і не розглядається вимоги, що не були предметом розгляду в місцевому суді. Вищенаведені твердження скаржника, про нікчемність угод до договору процентної позики від 15.02.2012 року, не входять в предмет і підставу даного спору.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 33,43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, ст.4 ЗУ Про судовий збір, Львівський апеляційний господарський суд ,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2015 року в справі за номером 914/930/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк правонаступник Приватне акціонерне товариство Фольксбанк вих.№ 10-3/13614 від 02.07.2015 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 03.11.2015 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.