КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2015 р. Справа№ 911/2417/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Палькевич Н.С. - представник, дов. № 1-326 від 31.12.2014;

від відповідача: Долговець Н.О. - представник, дов. № 02/28-15 від 12.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильський спецкомбінат"

на рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015

у справі № 911/2417/15 (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз"

до Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильський спецкомбінат"

про стягнення 28 115 982,11 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 05.10.2015 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 911/2417/15 до 02.11.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 911/2417/15 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 15 942 980,39 грн. основного боргу, 1 659 916,40 грн. пені, 183 291,19 грн. 3% річних, 4 580 858,20 грн. інфляційних втрат та 67 763,29 грн. судового збору; провадження у справі № 911/2417/15 в частині 2 043 528,57 грн. основного боргу припинено; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що в порушення свого грошового зобов'язання, вартість послуг з постачання природного газу відповідачем сплачено частково та несвоєчасно, в зв'язку з чим позивачем заявлена заборгованість відповідача за договорами 1, 2 станом на 10.06.2015 по сплаті основного боргу в розмірі 17 986 508,96 грн.; відповідачем після порушення провадження у справі частково сплачено суму основного боргу в загальному розмірі 2 043 528,57 грн., за таких обставин, провадження у справі в частині суми основного боргу в розмірі 2 043 528,57 грн. підлягає припиненню згідно із п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України; встановлення відповідних режимів роботи не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань; перевіривши розрахунки сторін суд вважає обґрунтованим розрахунок пені в розмірі 3 319 832,79 грн.; відповідачем підтверджено те, що факти прострочення оплати послуг з постачання природного газу обумовлені об'єктивними причинами, як от несвоєчасне надходження бюджетних асигнувань, безспірне списання грошових коштів на користь УПФ України, зважаючи на постійне вжиття відповідачем заходів щодо погашення відповідної заборгованості, про що також свідчить сплата частини боргу під час провадження у справі, та беручи до уваги, що заявлена позивачем сума штрафних санкцій є значною, суд дійшов висновку про наявність у даному конкретному випадку виняткових обставин, у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, проте враховуючи інтереси обох сторін, зокрема, що позивач також перебуває у скрутному матеріальному становищі, у тому числі через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами 1, 2, суд дійшов висновку про зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі на 50%; таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача пені задовольняється судом частково, зокрема, в розмірі 1 659 916,40 грн.; перевіривши контррозрахунок відповідача, за наслідком власного перерахунку, суд встановив, що, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає задоволенню частково, в сумі 183 291,19 грн. та вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає задоволенню частково в сумі 4 580 858,20 грн.; позиція відповідача щодо звільнення його від сплати 3% річних та інфляційних втрат в повному обсязі є безпідставною та необґрунтованою, отже, не може бути задоволена судом.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 911/2417/15 скасувати частково, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 15 942 980,39 грн., а в решті позовних вимог, а саме: 1 659 916,40 грн. пені, 183 291,19 грн. 3% річних, 4 580 858,20 грн. інфляційних втрат та 67 763,29 грн. судового збору - відмовити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що внаслідок недофінансування на кінець 2014р. по коштах спеціального фонду залишилась неоплаченою бухгалтерська кредиторська заборгованість відповідача, що оформлена первинними документами (відомостями нарахування заробітної плати, актами виконаних робіт, накладними тощо) по спеціальному фонду державного бюджету в сумі 24 399 824,49 грн. (в межах затверджених обсягів бюджетних асигнувань) у тому числі, видатки на оплату природного газу; беручи до уваги те, що відповідач вчиняв і вчиняє всі дії, спрямовані на виконання зобов'язань по оплаті спожитого природного газу та те, що після закінчення операційного дня 31.12.2014 Управління Державної казначейської служби в Іванківському районі Київської області перерахувало на рахунок відповідача кошти в сумі 23 332 621,28 грн., а 01.01.2015 відбулось списання вищевказаної суми з рахунку, то вини відповідача у несплаті боргу за листопад, грудень 2014р. в сумі 6 225 700,36 грн. немає; в 2015р. обсяги бюджетного фінансування були зменшені порівняно з 2014р.

Скаржник зазначає, що Управлінням Державної казначейської служби в Іванківському районі Київської області 17.03.2015 та 07.04.2015 проведено безспірне списання 9 616 143,78 грн. бюджетних асигнувань з рахунку підприємства, то вини відповідача у несплаті боргу за січень-березень 2015р. в сумі 11 760 808,60 грн. немає.

На думку скаржника, господарський суд першої інстанції помилково вважає безпідставним посилання на організацію робочого часу та часу відпочинку, оскільки встановлення відповідних режимів роботи не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань.

Також скаржник вказує на те, що позивачем при здійсненні розрахунків не взято до уваги організацію робочого часу відповідача та часу відпочинку.

Як стверджує скаржник, судом першої інстанції не враховано норми ст.ст. 254, 614 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що у позивача відсутні фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу; в п. 4.6.3 договору № 2014/П-БО-5-11110109 від 17.01.2014 чітко встановлено, що остаточний розрахунок за отриманий природний газ проводиться не пізніше 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, тобто, період прострочення починається саме з 06 числа місяця, наступного за розрахунковим, а особливі умови праці відповідача, скорочена тривалість робочого часу тощо, не може бути підставою для перенесення строку виконання зобов'язання по оплаті отриманого природного газу, встановленого умовами договору, та не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань; позивач також перебуває у скрутному матеріальному становищі, в тому числі й через неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду Київської області позовну заяву про стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природний газ в листопаді-грудні 2014р. та січні-березні 2015р. у розмірі 17 986 508,96 грн., пені у розмірі 3 333 985,86 грн., 3% річних у розмірі 184 143,66 грн., інфляційних у розмірі 6 611 343,63 грн. та витрат по оплаті судового збору в розмірі 73 080,00 грн.

11.08.2015 позивачем, на підставі ст. 22 ГПК України, до Господарського суду Київської області подано заяву, в якій позивач просить припинити провадження у справі № 911/2417/15, в частині стягнення основного боргу в розмірі 2 043 528,57 грн.; стягнути з відповідача основний борг за спожитий природний газ в 2014-2015р.р. в розмірі 15 942 980,39 грн., а також пеню в розмірі 3 333 985,86 грн., 3% річних у розмірі 184 143,66 грн., інфляційні у розмірі 6 611 343,63 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 73 080,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.01.2014 та 26.01.2015 між позивачем та відповідачем укладені договори на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів за № 2014/П-БО-7165-11110109 та за № 2015/П-БО-7165-11110109, відповідно до п.п. 1.1 яких позивач, за договором постачальник, протягом 2014р. та 2015р. здійснює відповідачу, за договором споживачу, постачання природного газу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно із п. 4.2 договору № 2014/П-БО-7165-11110109 сума до сплати за 1000 куб.м природного газу складає 4 633,656 грн., а згідно із п. 4.2 договору № 2015/П-БО-7165-11110109 сума до сплати за 1000 куб.м природного газу складає 7 709,76 грн.

Відповідно до п.п. 2.6, 2.7, 2.9 договорів послуги з постачання газу документально оформлюються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється згідно з даними вузлів обліку, визначених у додатку № 1 до договору; позивач до 02-го числа, наступного за звітним місяцем, направляє відповідачу два примірники акту приймання-передачі газу за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою позивача; акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків відповідача з позивачем.

Факт постачання позивачем відповідачу газу на суму у розмірі 6 225 700,36 грн. згідно із умовами договору № 2014/П-БО-7165-11110109 у листопаді-грудні 2014р. та на суму у розмірі 13 912 513,28 грн. згідно із умовами договору № 2015/П-БО-7165-11110109 у січні-березні 2015р., а також одержання його відповідачем, підтверджується підписаними представниками позивача та відповідача актами прийому-передачі газу від 28.11.2014 на суму 2 931 959,82 грн., від 24.12.2014 на суму 3 293 740,54 грн., від 28.01.2015 на суму 5 728 906,78 грн., від 25.02.2015 на суму 4 292 262,42 грн. та від 31.03.2015 на суму 3 891 344,07 грн., належним чином засвідчені копії яких, наявні у матеріалах справи.

Згідно із п.п. 4.6, 4.6.1, 4.6.3 договорів № 2014/П-БО-7165-11110109 та № 2015/П-БО-7165-11110109 оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється відповідачем авансовими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу згідно з додатком 2; авансові платежі сплачуються відповідачем позивачу на розрахунковий рахунок зі спеціальним режимом використання у розмірі 100 відсотків від вартості запланованого або погодженого позивачем обсягу газу на розрахунковий період до 25 числа місяця поставки газу; у випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період відповідач проводить остаточний розрахунок не пізніше п'ятого (5) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачем належним чином не здійснено оплату за поставлений позивачем газ, відповідно до умов договорів № 2014/П-БО-7165-11110109 та № 2015/П-БО-7165-11110109, у зв'язку із чим у відповідача утворилась заборгованість за спожитий природний газ в листопаді-грудні 2014р. у розмірі 6 225 700,36 грн. та у січні-березні 2015р. у розмірі 11 760 808,60 грн., станом на час пред'явлення позову.

Позивачем до матеріалів справи надано складений сторонами акт звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.10.2014-03.08.2015, який підписаний зі сторони позивача та відповідача (а.с. 126).

Відповідно до вказаного акта заборгованість відповідача перед позивачем станом на 03.08.2015 складала суму у розмірі 15 942 980,39 грн.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи часткові сплати відповідачем заборгованості, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 15 942 980,39 грн., за спожитий природний газ згідно із договорами № 2014/П-БО-7165-11110109 та № 2015/П-БО-7165-11110109, є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.п. 6.2.2 договорів № 2014/П-БО-7165-11110109 та № 2015/П-БО-7165-11110109 встановлено, що у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із відповідача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу, апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що суми пені у розмірі 3 319 832,79 грн., 3% річних у розмірі 183 291,19 грн. та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 4 580 858,20 грн. є правильними.

Згідно із ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", із змінами).

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (частина 1 статті 233 ГК України); схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення; право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 у справі № 908/43/13-г|3-35гс13.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, на 50%, як із таким, що прийнятий за наслідком урахування усіх обставин справи.

Таким чином, пеня, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням її зменшення на 50%, становить суму у розмірі 1 659 916,40 грн.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

В ч. 5 ст. 254 ЦК України передбачено, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідачем надано графіки № 10 роботи персоналу підприємства на 2014р. та 2015р.

Однак, графік роботи персоналу підприємства є внутрішнім документом відповідача, а не законом, яким встановлені неробочі дні, тому відсутні підстави керуватись зазначеними графіками відповідача у разі визначення дати закінчення строку, відповідно до ст. 254 ЦК України.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції повно досліджені докази, доводи сторін, у тому числі й контррозрахунок відповідача, наведений останнім у відзиві на позовну заяву, та у рішенні наведено обґрунтовані висновки щодо розмірів сум, які підлягають стягненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В ч. 2 ст. 218 ГК України передбачено, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності; не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Скаржником на підтвердження доводів щодо порушень норм матеріального та процесуального права не наведено конкретних обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень та неправильного застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 911/2417/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильський спецкомбінат" без задоволення.

2. Справу № 911/2417/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено 06.11.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха