РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/24110/15

За позовом Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Плюс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національна академія наук України

про стягнення 1 294 695, 53 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Савченко Н.О.

від відповідача: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Плюс» про стягнення заборгованості за оренду майна у розмірі 1 216 212, 55 грн., а також 54 158, 3 грн. - пені, 24 324, 25 грн. - 2 % штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати орендної плати за договором оренди № 80 від 01.08.2005 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24110/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 р. залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національну академію наук України.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі провадження у справі позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Плюс» заборгованість у розмірі 1 216 212, 55 грн., 54 158, 73 грн. - пені, 24 324, 25 грн. - 2 % штрафу, 701 567, 32 грн. - витрат за спожиту електроенергію та 25 834, 31 грн.

При цьому, в обґрунтуванні своєї заяви Інститут надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України зазначає, що 01.02.2012 р. між сторонами укладено договір № 30 на компенсацію витрат за спожиту електроенергію, за умовами якого відповідач зобов'язався компенсувати витрати позивача за спожиту електроенергію згідно показників лічильника по діючим тарифах Акціонерної компанії «Київеерго».

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» статтею 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

За приписами п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Зі змісту заяви позивача про збільшення позовних вимог вбачається, що Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України заявлено вимоги, що не були предметом позову при його зверненні до суду із позовною заявою та, при цьому, наведено додаткове обґрунтування нових вимог, які не були предметом позову, що фактично свідчить про одночасну зміну предмету та підстав позову та суперечить вимогами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а відтак - суд відмовляє у задоволенні вищевказаної заяви позивача та розглядає по суті вимоги, заявлені у позовній заяві із наведених позові підстав.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 04.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.05.2005 р. між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс Плюс" укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України № 80, за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти в орендне користування нерухоме майно площею 35, 7 кв.м. по вул. Автозаводській, 2 у місті Києві для розміщення офісу та майно площею 1 533, 8 кв.м., що розміщене по вул. Автозаводській, 2 у місті Києві.

Відповідно до п. 2.1. договору майно передається позивачем за актом приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 3.1. договору позивач зобов'язується передати відповідачу майно згідно з договором за актом приймання-передачі, не вчиняти дії,які перешкоджають відповідачу користуватись орендованим майном на умовах договору, надавати відповідачу рахунки платежів до 15 числа кожного місяця, попереджати відповідача про зміну банківських реквізитів протягом 3-х днів після внесення змін.

Згідно з п.п. 5.1., 5.2., 5.3. договору за оренду майна відповідач сплачує орендну плату яка за базовий місць (квітень 2005 року) становить 1 281, 50 грн., а також здійснює відшкодування комунальних платежів, відшкодування податку на землю, витрати на утримання будинку та прилеглої території, а також здійснює інші витрати по розрахункам позивача. Орендна плата перераховується відповідачем щомісячно не пізніше 20-го числа поточного місця за весь час фактичного користування приміщеннями до його звільнення. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Договір, відповідно до п.п. 6.1., 6.2., діє до 31.12.2005 р. та автоматично не може бути продовжений. Продовження строку дії договору оформлюється на підставі відповідного дозволу Бюро Президії Національної академії наук України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав, а відповідач прийняв орендоване за договором № 80 від 01.08.2005 р. майно, що підтверджується актом приймання-передачі в орендне користування приміщень.

У подальшому сторонами укладались додаткові угоди №№ 1-15, за умовами яких сторони неодноразово вносили зміни щодо розміру орендної площі та об'єктів оренди а також продовжували термін дії договору № 80 від 01.08.2005 р.; додатковою угодою № 15 від 31.03.2010 р. сторони встановили, що вказаний договір оренди діє до 31.12.2016 р.

Додатковою угодою № 6 від 01.01..2008 р. сторони виклади договір № 80 від 01.08.2005 р. в новій редакції та встановили, що загальна площа орендованого майна що розміщене по вул. Автозаводській, 2 у місті Києві становить 1 533, 8 кв.м.,

Також у період з 01.04.2010 р. до 01.03.2015 р. сторонами укладались договори №№ 1-18, про внесення змін до договору № 80 від 01.08.2005 р. відповідно до яких сторонами змінювалась орендна площа.

21.08.2014 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № юр-520 від 20.08.2014 р. про сплату заборгованості оренду приміщення за договором № 80 від 01.08.2005 р.

У травні 2015 року позивач звернувся до відповідача з претензією № юр-330 від 26.05.2015 р. про сплату заборгованості за оренду майна, відшкодування витрат на спожиту електроенергію та відшкодування податку на землю на загальну суму 1 569 689, 00 грн.

Відомостей щодо надання відповідачем відповіді на вказані претензії матеріали справі не містять.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення умов договору № 80 від 01.08.2005 р. в частині сплати орендних платежів,у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за період грудень 2012 року, січень-травень 2013 року, січень 2014 року та січень, березень-липень 2015 року на загальну суму 1 216 212, 55 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері оренди державного та комунального майна, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач заявлені до нього вимоги не спростував, доказів оплати за оренду майна за договором № 80 від 01.08.2005 р. не надав, обґрунтованих пояснень щодо наявності об'єктивних причин неможливості виконання договірних зобов'язань не навів.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором № 80 від 01.08.2005 р. у розмірі 1 216 212, 55 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 54 158, 3 грн. - пені за час прострочення виконання грошового зобов'язання та 24 324, 25 грн. - 2 % штрафу.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати за договором № 80 від 01.08.2005 р., приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за загальний період з 20.04.2015 р. до 31.06.2015 р. з урахуванням дати виникнення заборгованості за кожним платежем та за період, що не перевищує встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, розмір пені становить 54 158, 3 грн. - пені.

Штраф від простроченої суми становить 24 324, 25 грн.

Перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків, судом встановлено, що вони виконанні вірно та заявлені до стягнення суми не перевищують розрахунок суду.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору при покладаються відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Плюс" 03067, м. Київ, вул. Полковника Шутова, 15, ) будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук (04074, м. Київ, вул. Автозаводська, 2, ) заборгованість у розмірі 1 216 212, 55 грн., 54 158, 73 грн. - пені, 24 324, 25 грн. - 2 % штрафу та 19 420, 43 грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 09.11. 2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.