ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року Справа № 910/3017/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії: головуючого, судді Кузьменка М.В., суддів Васищака І.М., Студенця В.І., за участі представників сторін В. Терещенко (дов. від 07.02.2014), Н. Новак (дов. від 22.06.2015), розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 24 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 7 липня 2015 року у справі № 910/3017/15-г за позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві до Національного науково-дослідного реставраційного центру України про відшкодування витрат у розмірі 947 376 грн,

УСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного науково-дослідного реставраційного центру України про стягнення 947 376 грн з підстав невиконання зобов'язання.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на відсутність обов'язку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 березня 2015 року (суддя С. Мудрий), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 7 липня 2015 року, у позові відмовлено з мотивів недоведеності і безпідставності вимог.

Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві просить рішення та постанову скасувати з підстав неправильного застосування господарськими судами статей 193, 218 Господарського кодексу України, статей 96, 525, 526, 625, 903, 904, 946, 947 Цивільного кодексу України, статей 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Національний науково-дослідний реставраційний центр України проти доводів касаційної скарги заперечує і в її задоволенні просить відмовити.

З 21 жовтня до 4 листопада 2015 року в судовому засіданні оголошувалася перерва.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Господарськими судами встановлено, що 10 квітня 2012 року сторони уклали договір № 113/Д/2012/ШВ про закупівлю послуг з організації охорони громадського порядку та здійснення контрольно-пропускного режиму у відокремлених приміщеннях Національного науково-дослідницького реставраційного центру України за адресами: м. Київ, вул. Терещенківська 9-б, 9-в, вул. Терещенківська 11-б, 11-в, вул. Лаврська 10 (5-й поверх), на умовах якого позивач (учасник) зобов'язався в 2012 році надати відповідачу (замовник) послуги з охорони громадського порядку та здійснення контрольно-пропускного режиму у приміщеннях відповідно до Дислокації (додаток № 1 до договору), а замовник зобов'язався виконувати передбачені договором правила майнової безпеки та щомісячно сплачувати учасникові встановлену плату (далі - договір).

Протоколом від 10 квітня 2012 року погоджено вартість охорони - 43 грн за одну годину охорони одним співробітником міліції. Також сторонами підписано дислокацію, якою визначено часи охорони об'єктів.

Додатковою угодою № 1 до договору сторони продовжили дію договору на строк достатній для процедури закупівлі послуг охорони на 2013 рік, на суму коштів із розрахунку до 20 відсотків суми, визначеної у договорі на закупівлю послуг на 2012 рік (182 664 грн), а відповідно до розрахунку вартості надання послуг на 2013 рік визначено період надання послуг з 1 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року.

Листами від 18 березня 2013 року № 368 і від 10 липня 2013 року № 591 замовник повідомив про відсутність можливостей укласти договір про закупівлю на 2013 рік, проте просив продовжувати охороняти приміщення і охоронець зазначену пропозицію прийняв.

У жовтні 2013 року замовник повідомив контрагента про початок процедури закупівлі послуг в одного учасника - Управління Державної служби охорони в місті Києві. Інформація стосовно проведення закупівлі була надрукована у Віснику державних закупівель від 28 жовтня 2013 року № 85 (828). Повідомлення про акцепт пропозиції позивача за результатами процедури закупівлі, розміщено у Віснику державних закупівель від 31 жовтня 2013 року № 86(829), проте у Віснику державних закупівель від 2 січня 2014 року № 1(847) відповідач повідомив про відміну торгів через скорочення видатків на здійснення закупівлі послуг.

Водночас послуги охорони за період з 1 березня по 31 грудня 2013 року вартістю 947 376 грн сплачені не були, що й спричинило спір.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарські суди виходили з того, що договір на закупівлю між сторонами укладений не був і чинне законодавство не передбачає можливості взяття розпорядником бюджетних коштів грошових зобов'язань за минулі періоди.

Колегія суддів вважає, що таких висновків господарські суди дійшли без урахування всіх обставин справи та вимог закону.

Прийняття Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві пропозиції Національного науково-дослідного реставраційного центру України не припиняти у 2013 році надання послуг охорони свідчить про те, що сторони вчинили дії, спрямовані на продовження правовідносин охорони.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом частини 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб шляхом обміну листами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами (частина 1 статті 218 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 978 Цивільного кодексу України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність майна, яка охороняється. Володілець такого майна зобов'язаний виконувати передбачені договором правила майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Статтею 218 Господарського кодексу встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Усупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України місцевим і апеляційним господарськими судами не надано належної оцінки всім доказам в їх сукупності і колегія суддів дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання їм належної юридичної оцінки, у зв'язку з чим рішення та постанови в даній справі підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд, при якому суду слід урахувати викладене, вжити всіх передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справи, дійсних прав та обов'язків сторін і залежно від установленого ухвалити відповідне рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 7 липня 2015 року у справі № 910/3017/15-г скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий, суддя М. В. Кузьменко
Суддя І. М. Васищак
Суддя В. І. Студенець