РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015Справа №910/23877/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України»

про стягнення 1 556 127, 26 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Іващенко О.В.

від відповідача: Млечко І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України» про стягнення боргу за спожиту активну електричну енергію у розмір 915 422, 86 грн., пеню у розмірі 206 409, 04 грн., інфляційні втрати у розмірі 413 018, 85 грн. та 21 276,50 грн. - 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленої позивачем електроенергії за договором № 10307Т114 від 19.03.2014 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23877/15 призначено до розгляду у судовому засіданні на 05.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засідання представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у яких зазначає, що неможливість сплати заборгованості за договором № 10307Т114 від 19.03.2014 р. зумовлена відсутністю видатків на погашення заборгованості у кошторисі на 2014 та 2015 роки.

Крім того, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності та відмову у задоволенні вимог про стягнення пені.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 04.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.03.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Державною установою «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України» укладено договір про закупляю товару за державні кошти № 10307Т114, предметом якого є постачання позивачем у січні-грудні 2014 року електричної енергії відповідачу.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.5. договору ціна товару визначається згідно діючими тарифами, встановленими органом державного регулювання в електроенергетиці. Ціна договору визначається з урахуванням норм Податкового кодексу України та законодавства у сфері електропостачання за тарифами на електричну енергію, які на час укладення договору становлять 1, 24 коп/кВт год.

Відповідно до п. 2.1. додатку 2 до договору «Порядок розрахунків» відповідач зобов'язується здійснювати поточну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії за розрахунковий період за фактичними показаннями засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком.

Згідно з п. 2.2. додатку 2 до договору «Порядок розрахунків» оплата рахунків за спожиту активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності оплата здійснюється на підставі самостійно отриманих у позивача рахунків протягом 5-ти операційних днів з моменту їх отримання.

У відповідності до п. 4.3. додатку 2 до договору «Порядок розрахунків» обсяги електричної енергії, що підлягають сплаті відповідачем за звітний розрахунковий період та підтверджуються актом про використану електричну енергію, який відповідач надає позивачу протягом доби після закінчення розрахункового періоду.

За правилами п. 7.3.1. договору у випадку внесення платежів з порушенням термінів, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0, 1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, але не більше розміру штрафних санкцій згідно Господарського кодексу України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує умови договору № 10307Т114 від 19.03.2014 р. щодо оплати за спожиту активну електричну енергію за період з 01.07.2014 р. до 01.01.2015 р., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 915 422, 86 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За правилами ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Варто відзначити, що факт споживання відповідачем активної електричної енергії та її вартість відповідачем не заперечується.

Стосовно доводів відповідача про неможливість сплатити заборгованість за договором № 10307Т114 від 19.03.2014 р. у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування, суд відзначає, що за правилами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 р. вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Аналогічні висновки закріплені також у постанові Вищого господарського суду України від 27.10.2011 р. № 11/466 та постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 13.10.2009 р.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором № 10307Т114 від 19.03.2014 р. у розмірі 915 422, 86 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 206 409, 04 грн., інфляційні втрати у розмірі 413 018, 85 грн. та 21 276,50 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Приймаючи до уваги, що відповідачем допущено порушення умов договору щодо оплати спожитої електроенергії, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно розрахунку позивача за період з 01.07.2014 року до 31.05.2015 р. інфляційні становлять 413 018, 85 грн. 3 % річних - 21 276, 50 грн., пеня позивачем розрахована на загальну суму боргу 915 422, 86 грн. за період з 01.12.2014 р. до 31.05.2015 р. та становить 206 409, 04 грн.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що його розрахунки не перевищують розрахунок суду та відповідають нормам чинного законодавства України.

Стосовно заявленої до стягнення суми пені за період з 01.12.2014 року до 31.05.2015 р. суд відзначає, що за приписами ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, пунктом 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р. встановлено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України . Даним приписом передбачено не позовну давність, за період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України , строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Тобто, встановлений законом шестимісячний строк обмежує нарахування пені не за будь-які шість місяців в період прострочення зобов'язання а саме з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Відтак, позивачем невірно застосовано положення ст. 232 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим розрахунок пені визнається судом необґрунтованим.

Між тим, суд відзначає, що за правилами 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, підставою для притягнення до відповідальності є саме умисне порушення зобов'язання.

В той же час, у даному випадку підставою порушення зобов'язання за договором № 10307Т114 від 19.03.2014 р. стало саме відсутність видатків бюджету для оплати Державною установою «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України» вартості спожитої електричної енергії, тобто відсутній фактор вини відповідача у порушенні грошового зобов'язання.

Відтак, хоча фінансування боржника із бюджету і не звільняє останнього від виконання ним своїх договірних зобов'язань у разі відсутність бюджетних асигнувань, однак, за висновком суду, порушення таких зобов'язань із наведених підстав є обставиною, яка відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України звільняє відповідача від відповідальності за таке порушення у вигляді стягнення пені.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України» пені у даному випадку необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії наук України» (03110, м. Київ, вул. Амосова, 6, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І. Франка, 5, ) заборгованість у розмірі 915 422, 86 грн., інфляційні втрати у розмірі 413 018, 85 грн., 21 276,50 грн. - 3 % річних та 20 245, 77 грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

/

Повне рішення складено: 09.11 2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.