ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа № 917/1457/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 31 від 22.04.2015 року;

1-го відповідача - ОСОБА_2, (голова Петрівцівської сільської ради) посвідчення №15 від 28.10.2015 року.

2-го відповідача - не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", інтереси якого представляє Миргородський район газопостачання (вх. 4804 Х/3-10) на рішення господарського суду Полтавської області від 08 вересня 2015 року по справі №917/1457/15

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", інтереси якого представляє Миргородський район газопостачання, м.Миргород

до 1.Петрівцівської сільської ради Миргородського району, с. Петрівці, Миргородський район, Полтавська область

2. Миргородської районної ради, м. Миргород

про стягнення 15551,23 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 08.09.2015 року по справі №917/1457/15 (суддя Киричук О.А.) позов до Миргородської районної ради задоволено частково. Стягнуто з Миргородської районної ради на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" 9832,24 грн., 913,50 грн. витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з Петрівцівської сільської ради Миргородського району на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" 913,50 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" інтереси якого представляє Миргородський район газопостачання звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2015 року по справі №917/1457/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Петрівцівська сільська рада Миргородського району у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржене рішення ґрунтується на повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності і прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2015 року по справі №917/1457/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Миргородська районна рада відзиву на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду скарги була повідомлена належним чином.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст. 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що другий відповідач свого представника у судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача та першого відповідача, дослідивши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 01.01.2015 року сторонами був підписаний договір №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом.

Проте, даний договір, за свідченням сторін по справі, не був зареєстрований у Державному казначействі України.

27.01.2015 року між Миргородським РГП (постачальник - позивач у справі) та Миргородською районною радою (споживач - відповідач у справі) був укладений договір №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом, за умовами якого (пункт 1.1) постачальник постачає природний газ споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Послуги з постачання газу підтверджуються підписаними сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється за даними вузлів обліку, визначених у додатку №1 до договору. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків позивача з постачальником (пункт 2.6, 2.9 договору).

Сторонами узгоджено у пункті 4.6 договору, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовим платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу протягом періоду оплати відповідно до додатку 2 до договору. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 5 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Оплата вартості послуг з постачання газу за договором здійснюється споживачем виключно грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника (пункт 4.7 договору).

За невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України (пункт 6.1 договору).

Так, сторонами погоджено у пункті 6.2.2 договору, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

27.01.2015 року зобовязаними сторонами, у звязку з виробничою необхідністю, укладено додаткову угоду №1, згідно якої встановлені нові обсяги постачання газу на 2015 рік (додаток №2).

Додатковою угодою від 05.03.2015 року викладено пункт 10.1 договору №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 27.01.2015 року у наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2015 року».

Змінено додаток №2 до договору та визначено, що постачальник здійснює протягом 2015 року постачання природного газу споживача для власного споживання в обсязі 5000 тис. куб. м.

Також, матеріали справи містить копію додаткової угоди № 2 від 30.06.2015 року у відповідності до якої контрагенти домовилися внести зміни до договору, а саме: «Зменшити суму договору на постачання природного газу за регульованим тарифом №330 від 27.01.2015 року на 8958,83 грн. Загальна сума договору становить 17041,17 грн., в тому числі ПДВ 2840, 20 грн.

Як зазначає позивач, протягом січня 2015 року передав першому відповідачу природний газ в обсязі 2265 тис. куб. м. на загальну суму 17466,687 грн., що на його думку підтверджується актом приймання-передачі природного газу № від 31.01.2015 року до договору №330 від 27.01.2015 року, який підписаний представником позивача та скріплено печаткою його підприємства.

Зважаючи на те, що відповідачем зобов'язання за договором поставки природного газу були виконані не в повному обсязі, з порушенням встановлених строків, позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних як штрафних санкцій.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом даного господарського спору, як вбачається із змісту позовної заяви, є матеріально-правова вимога про стягнення з першого відповідача заборгованості за договором №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 01.01.2015 року, нарахованих господарських санкцій та застосування до боржника наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених статтею 625 Цивільного кодексу України.

Перший відповідач, Петрівцівська сільська рада Миргородського району, відповідно до пункту 12 статті 2 Бюджетного кодексу України є бюджетною установою, та головним розпорядником бюджетних коштів.

Пунктом 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Відповідно до частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим кодексом (частиною 2 статті 23 БК України). Визначення термінів "бюджетне призначення", "бюджетне асигнування" та "бюджетне зобов'язання" наведені у частині 1 статті 2 БК України.

Частиною 5 статі 180 Господарського кодексу України визначено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, згідно наведених норм при укладанні будь-якого господарського договору розпоряднику (одержувачу) бюджетних коштів необхідно обов'язково передбачити умову виникнення платіжних зобов'язань виключно при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетного асигнування).

Частиною 4 статті 48 БК передбачено, що зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Відповідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року N 460/2011, казначейська служба здійснює в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунку.

Наказом Державного казначейства України № 89 від 25.05.2004 року затверджено Порядок обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету", який регламентує організаційні взаємовідносини між органами Державного казначейства, розпорядниками, одержувачами бюджетних коштів, а також розподіл обов'язків та відповідальності між ними в процесі обслуговування Державного бюджету України за видатками з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України.

Пунктом 2.2 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 року N 309 передбачено, що розпорядники бюджетних коштів протягом 7 робочих днів з дати взяття бюджетного зобов'язання подають до відповідного органу Казначейства Реєстр бюджетних зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів за формою згідно з додатком 1 (далі - Реєстр) на паперових (у двох примірниках) та електронних носіях і оригінали документів або їх копії, засвідчені в установленому порядку, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання.

Договір №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 01.01.20115 року не був взятий на бюджетне зобов'язання (докази на спростування вказаних обставин у матеріалах справи відсутні) та не зареєстрований в органах державного казначейства, виконання умов договору в частині оплати поставленого природного газу за рахунок коштів державного бюджету є неможливим, оскільки даний договір не набув чинності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач у суді першої інстанції підтримував та підтримує на даний час позовну заяву, яка обґрунтована наданим договором №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 01.01.2015 року.

Частиною 2 пункту 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року N 6 «Про судове рішення» встановлено, що про зміну предмета або підстав позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, якщо відповідну заяву прийнято господарським судом, зазначається в описовій частині рішення, і подальший виклад рішення, в тому числі його резолютивної частини, здійснюється з урахуванням такої заяви. При цьому у господарського суду відсутні підстави для припинення провадження у справі в частині, на яку зменшився розмір позовних вимог.

Однак, дослідивши оскаржуване рішення, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, прийшов до висновку, що зобов'язання виникли на підставі договору №330 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 27.01.2015 року, за яким і стягнув на користь позивача борг з другого відповідача - Миргородської районної ради, до якого позивач позов не заявляв.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року N 6 «Про судове рішення» з огляду на вимоги частини 1 статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Крім цього, на недопустимість зміни підстав позову, виключно з ініціативи суду декларується в тому числі в пункті 2 статті 83 ГПК України та пункті 14 Інформаційного листа ВГС України від 11.04.2005 року N 01-8/344, та зазначається, що пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов з інших підстав, ніж зазначено позивачем, на свій розсуд змінив підстави позову.

Місцевий господарський суд в ході вирішення спору, припустився, на думку колегії суддів, ще одного суттєвого процесуального порушення, яке полягає у стягненні з другого відповідача - Миргородської районної ради, суми заборгованості (а.с. 89, том 1). Так, у рішенні місцевого господарського суду зазначено: « 25.08.2015 року відповідно до статті 24 ГПК України суд за своєю ініціативою залучив до участі у справі іншого відповідача - Миргородську районну рад».

Проте, посилання суду першої інстанції на норму статті 24 ГПК України безпідставне, адже статтею 24 ГПК України встановлено, що господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотання сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача; господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Однак, оскільки у позовній заяві позивачем заявлені вимоги виключно до Петрівцівської сільської ради Миргородського району, що підтверджується змістом позовної заяви, то правові підстави для залучення ще одного відповідача були відсутніми.

Крім того, під час розгляду справи, колегією суддів встановлено, що позивачем не доведено факту неправомірних дій першого відповідача, а як наслідок спричинення останнім шкоди позивачу, з огляду на наступне.

Так, як вбачається зі змісту покладених в основу обґрунтування позовної заяви акту приймання-передачі № від 31.01.2015 року до договору №330 від 01.01.2015 року, позивачем був отриманий природний газ в обсязі 2,265 тис. куб. м.

В матеріалах справи наявний лист позивача з проханням підписати акт приймання-передачі природного газу згідно договору від 27.01.2015 року №330 (а.с.17, том 1).

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що свідченням того, що акт приймання-передачі за січень 2015 року був складений позивачем у відповідності до умов договору до договору №330 від 27.01.2015 року є лист Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", інтереси якого представляє Миргородський район газопостачання від 11.02.2015 року за вх. №440.

31.01.2015 року уповноваженими представники сторін був підписаний і скріплений печатками їх підприємств двосторонній акт приймання-передачі природного газу на постачання природного газу від 27.01.2015 року, в якому зазначено, що постачальником поставлено, а споживачем отримано 0,99 тис. куб. м. природного газу.

Першим відповідачем був виконаний обов'язок по оплаті природного газу за січень 2015 року та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 7634,44 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 29.01.2015 року, наявною у матеріалах справи.

Таким чином, встановлено факт належного виконання першим відповідачем обов'язку щодо оплати вартості поставленого йому природного газу.

Відповідно до пункту 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

З огляду на встановлені факти, колегія суддів вважає, що підстави позову, заявленого до першого відповідача - Петрівцівської сільської ради Миргородського району є неналежними, оскільки договір № 330 від 01 січня 2015 року є неукладеним, позивач не скористався своїм правом і не уточнив підстави позову, а тому вони задоволенню не підлягають. Щодо другого відповідача - Миргородської районної ради, що був залучений судом до участі у справі в якості відповідача, то взагалі у позивача з ним відсутні договірні відносини.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому, згідно з пунктом 1 та пунктом 2 частини 1 статті 104 ГПК України неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, є підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2015 року по справі №917/1457/15 прийняте при не належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим наявні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1, 2 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", інтереси якого представляє Миргородський район газопостачання задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 08 вересня 2015 року по справі №917/1457/15 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.