ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р.Справа № 915/890/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Величко Т.А.,

ОСОБА_1

Склад колегії суддів сформовано згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.10.2015р.

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: не зявився

Від 1 відповідача: ОСОБА_2

Від 2 відповідача: не зявився

Від третьої особи: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська транспортна компанія»

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 23 липня 2015р.

у справі № 915/890/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Енергобанк»

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська транспортна компанія»,

2. Державної екологічної інспекції в Миколаївській області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області

про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська транспортна компанія» та Державної екологічної інспекції України в Миколаївській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з нерухомого майна, а саме: деревообробного цеху, літ.А-3 загальною площею 7801 кв.м.; цеху «Корвет», літ.Б-2 загальною площею 1977,8 кв.м.; цеху № 8, літ. В-5 загальною площею 7079,8 кв.м.; бойлерної, літ. Г загальною площею 129,6 кв.м.; навісу, літ. Е загальною площею 663 кв.м.; складу, літ.Ж загальною площею 196,7 кв.м.; складу, літ. З загальною площею 191,9 кв.м.; складу, літ. К загальною площею 364 кв.м.; трансформаторної, літ. Л загальною площею 43,8 кв.м.; складу, літ.М загальною площею 207,4 кв.м.; їдальні, літ. Н загальною площею 220,9 кв.м.; покриття I; покриття II-VII; дороги XIII-XV, та земельної ділянки загальною площею 4,2716 га (кадастровий номер :15:003:0013), розташованого за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, буд. 1б/1, який було накладено постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 27.02.2014р.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на те, що оскільки рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.02.2014р. у справі № 915/1750/13, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на зазначений предмет іпотеки нерухоме майно, на яке державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області в межах виконавчого провадження № 42114062 накладено арешт, то відповідно до ч. 4 ст. 54, ч.ч. 1, 2, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з такого майна має бути знято за рішенням суду.

ТОВ «Морська транспортна компанія» не визнало позов посилаючись на те, що позивач не є власником арештованого майна, а також стороною у виконавчому провадженні, тому відсутні будь які правові підстави для задоволення вимог про звільнення з-під арешту спірного майна.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року (суддя Гриньова-Новицька Т.В.) позов задоволено повністю з мотивів обґрунтованості позовних вимог. Знято арешт з нерухомого майна, а саме: деревообробного цеху, літ.А-2 загальною площею 7801,0 кв.м.; цеху «Корвет», літ.Б-2 загальною площею 1977,8 кв.м.; цеху №8, літ.В-5 загальною площею 7079,8 кв.м.; бойлерної, літ. Г загальною площею 129,6 кв.м.; навісу, літ.Е загальною площею 663,0 кв.м.; складу, літ. Ж загальною площею 196,7 кв.м.; складу , літ.З загальною площею 191,9 кв.м.; складу, літ.К загальною площею 364,0 кв.м.; трансформаторної, літ.Л загальною площею 43,8 кв.м.; складу, літ.М загальною площею 207,4 кв.м.; їдальні, літ.Н загальною площею 220,9 кв.м.; покриття I; покриття II-VII; дороги XII I-XV, та земельної ділянки загальною площею 4,2716 га (чотири цілих дві тисячі сімсот шістнадцять десятитисячних) гектарів (кадастровий номер :15:003:0013), що розташовані за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, буд. 1б/1, накладений постановою від 27.02.2014 старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К., винесеною у виконавчому провадженні ВП № 42114062, та зареєстрований за номером 4862736 від 04.03.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ТОВ «Морська транспортна компанія» звернулася до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю викладених в рішенні висновків місцевого суду обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення господарського спору.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Судом апеляційної інстанції визнано необґрунтованим та відхилено заявлене представником відповідача клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до вирішення повязаної з нею справи № 915/1750/13 у звязку з відсутністю для цього передбачених законом підстав. Також судом відхилено клопотання представника відповідача про залучення до матеріалів справи копії ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2015р., оскільки вона не має ніякого значення для даної справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.02.2014 року у справі № 915/1750/13, що набрало законної сили, за позовом ПАТ Енергобанк до відповідача ТОВ «Морська транспортна компанія» про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ТОВ фірма Південна українська компанія за договором про надання кредиту № 29 від 10.07.2008р. заборгованість в сумі 23 317 604,40 грн., яка включає основну суму боргу 15 082 592,27 грн., прострочену заборгованість за відсотками 7134645,75 грн., пеню за прострочення сплати процентів 342 930,99 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту 757 435,39 грн.; з ТОВ ВКО «Концерн «Металіст» за договором про надання кредиту № 18 від 30.10.2007р. заборгованість в сумі 15 474777,44 грн. яка включає основну суму боргу 15 436 068,49 грн., прострочену заборгованість за відсотками 38 708,95 грн.; з ТОВ «Аскон Інформ» за договором кредитної лінії № 4 від 29.12.2010р. заборгованість в сумі 22 819 389,08 грн., яка включає основну суму боргу 14 722 580,00 грн., прострочену заборгованість за відсотками 7 617 372,32 грн. пеню за прострочення сплати процентів 184 723,38 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту 294 713,38 грн. на користь ПАТ Енергобанк шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (згідно з договором іпотеки від 30.12.2010р. укладеним між ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та ТОВ «Морська транспортна компанія», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 2971), а саме:

- деревообробний цех, літ.А-3 загальною площею 7801,0 кв.м.; цех «Корвет», літ.Б-2 загальною площею 1977,8 кв.м.; цех №8, літ.В-5 загальною площею 7079,8 кв.м.; бойлерна, літ.Г загальною площею 129,6 кв.м.; навіс, літ.Е загальною площею 663,0 кв.м; склад, літ.Ж загальною площею 196,7 кв.м.; склад, літ.З загальною площею 191,9 кв.м.; склад, літ.К загальною площею 364,0 кв.м.; трансформаторна, літ.Л загальною площею 43,8 кв.м.; склад, літ.М загальною площею 207,4 кв.м.; їдальня, літ.Н загальною площею 220,9 кв.м.; покриття I; покриття II-VII; дорога ХII I-XV, які знаходяться за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, будинок 1б/1 та належать ТОВ «Морська транспортна компанія» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 28.10.2010р. на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 22.10.2010 за № 1363 та зареєстрованого в КП «Миколаївське МБТІ» в реєстраційній книзі № 40 за номером запису 4457, реєстраційний №31901585, вартістю 23 694 430,00 грн.;

- земельну ділянку загальною площею 42 716 кв.м. (кадастровий номер :15:003:0013), яка знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, будинок 1б/1 та належить ТОВ «Морська транспортна компанія» на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 608113, виданого Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів 06.12.2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2010р., зареєстрованого в реєстрі за №738, рішення виконкому Миколаївської міської ради від 22 жовтня 2010р. №1370 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №21 від 09.12.2010р., вартістю 37 960 943,00 грн., шляхом визнання за ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» права власності на зазначений предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є, зокрема, один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті самі сторони, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиційні факти є обовязковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

При цьому, колегія суддів враховує, що відновлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Аскон Інформ» строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Миколаївської області від 27.02.2014 року у справі № 915/1750/13 та прийняття апеляційної скарги до провадження згідно з ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2015 року не змінює процесуальний статус даного рішення, оскільки на запитання, чи вважається рішення господарського суду таким, що набрало законної сили, якщо апеляційну скаргу подано після встановленого законом строку на апеляційне оскарження, Вищий господарський суд України у п. 15 інформаційного листа від 11.04.05р. № 01-8/344 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» дав таку відповідь: якщо апеляційну скаргу на судове рішення не подано у строк, передбачений частиною першою статті 93 ГПК України, відповідне рішення вважається таким, що набрало законної сили.

Місцевим судом також встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що в межах виконавчого провадження № 42114062 при примусовому виконанні наказу № 5016/2214/2012(5/88) виданого 26.09.2013 року господарським судом Миколаївської області про стягнення з ТОВ «Морська транспортна компанія» на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Миколаївській області збитків, спричинених внаслідок порушення законодавства про охорону й раціональне використання водних ресурсів та забруднення земельних ресурсів в розмірі 3 853 199,18 грн., державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 27.02.2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ТОВ «Морська транспортна компанія», та заборонено здійснювати відчуження будь - якого майна, яке належить боржнику ТОВ «Морська транспортна компанія».

14.05.2014 року ПАТ «Енергобанк» направило відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області заяву № 55/21-174 з проханням зняти арешт з нерухомого майна, а саме: нежитлових будівель та земельної ділянки, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, будинок 1б/1, право власності на яке рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.02.2014р. у справі № № 915/1750/13, що набрало законної сили, визнано за Банком.

У відповідь на це звернення, відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області листом від 28.05.2014р. № 021-24/3253 повідомив ПАТ «Енергобанк» про відсутність підстав для зняття арешту з нерухомого майна боржника ТОВ «Морська транспортна компанія» та розяснив позивачу право звернення до суду з позовом про визнання права на майно й про звільнення майна з-під арешту відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимоги позивача до ТОВ «Морська транспортна компанія» та Державної екологічної інспекції у Миколаївській області, тобто до боржника і стягувача у виконавчому провадженні № 42114062, про зняття арешту з зазначеного вище майна.

Звертаючись з даним позовом, ПАТ «Енергобанк» вважає, що спірне майно належить йому на праві власності, а не боржнику у виконавчому провадження № 42114062 з примусового виконання наказу № 5016/2214/2012(5/88) виданого 26.09.2013 року господарським судом Миколаївської області.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, місцевий господарський суд виходив із того, що майно, на яке накладено арешт, є власністю позивача і, відповідно, не може бути використаним для задоволенні вимог стягувача у відповідному виконавчому провадженні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на таке.

Згідно з ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з розясненнями, що містяться у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 р. №9, відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і субєктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України.

Отже, виходячи із змісту зазначеної норми власник або особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту, а умовою задоволення матеріально-правових вимог позивача має бути встановлення факту належності позивачеві права власності на спірне майно та безпідставність накладення на нього арешту. Відтак, до предмета доказування у цій справі відноситься, зокрема, дослідження питання права власності позивача на спірне майно.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Частиною 1 ст. 6 вищевказаного Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту ( ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону).

Зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

Право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

Так, відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку вимоги про зняття арешту з майна безпосередньо пов'язані із спором про право на це майно, оскільки позивач довів, що державним виконавцем було описано й арештовано майно, яке належить йому, а не боржнику у виконавчому провадженні № 42114062.

Факт належності позивачу права власності на майно підтверджено рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.02.2014р. у справі № 915/1750/13, яке на день розгляду даної справи у суді першої інстанції, набрало законної сили і не могло бути не взято до уваги як встановлений факт.

Оскільки виникнення права власності на майно водночас передбачає припинення цього права у іншого суб'єкта, підстави виникнення права власності на спірне майно розглядаються водночас і як підстави припинення його.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності зняття арешту зі спірного майна, оскільки воно не перебуває у власності боржника, а тому не може бути використаним для задоволення вимог стягувача у відповідному виконавчому провадженні, у звязку з чим позовні вимоги у даній справі з метою захисту прав законного власника такого майна підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частин 6, 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

З матеріалів справи вбачається, що обтяження на спірне нерухоме майно, а саме на нежитлові будівлі та ділянку, що знаходяться за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, будинок 1б/1, на підставі договору іпотеки від 30.12.2010р. за заявою позивача було зареєстровано та внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 30.12.2010 року, що підтверджується відповідними витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 29917197 та № 29917250 від 30.11.2010р., а також інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 22808956 від 11.06.2014р.

Отже, позивачем було зареєстровано обтяження на предмет іпотеки значно раніше, ніж державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.02.2014р., а тому зареєстровані Банком обтяження мають вищий пріоритет.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи все вищевикладене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного рішення місцевого господарського суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року у справі № 915/890/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська транспортна компанія» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_1