РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа № 910/24887/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕКОЛАН»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН»

про стягнення 235 299, 45 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Рижий А.А. за довіреністю б/н від 23.12.2014 р.;

від відповідача: Шелестова Н.Г. за довіреністю № 1-452 від 27.06.2015 р.

В судовому засіданні присутні вільні слухачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ШЕКОЛАН» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» (далі - відповідач) про стягнення 235 299, 45 грн., з яких 230 000, 00 грн. основного боргу, 4 940, 27 грн. пені, 359, 18 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він поставив відповідачу товар, який останнім в порушення взятих на себе зобов'язань не був повністю оплачений, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24887/15, розгляд справи призначено на 06.10.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 27.10.2015 р.

26.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги визнає частково, оскільки 08.10.2015 р. ним було частково сплачено суму основного боргу в сумі 10 000, 00 грн., і на сьогоднішній день розмір основного боргу складає 220 000, 00 грн. Крім того, відповідач вказує, що позивачем невірно було зроблено розрахунок пені та 3% річних через невірний розрахунок кінцевого терміну оплати та порушенням умов п. 5.3. Договору в частині того, що пеня нараховується за кожен банківський, а не календарний день.

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено клопотання про зменшення розміру пені відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, обґрунтоване тим, що відповідач є єдиним підприємством, яке забезпечує хлібозаводи міста Києва високоякісним пшеничним та житнім борошном за рахунок вчасної закупівлі необхідної кількості зерна пшениці та жита. Проте, відповідач працює в умовах жорсткого регулювання цін та реалізовує борошно для хлібопекарських підприємств ПАТ «Київхліб» за регульованими цінами. Оскільки такі ціни не відповідають економічно обґрунтованим витратам на виробництво борошна, у відповідача виникають збитки, що призводить до вимивання обігових коштів. Враховуючи складну економічну ситуацію в країні та банківську кризу, питання ускладнюється процесом пошуку банківських кредитів. Також, відповідач зазначає, що основний споживач його продукції - ПАТ «Київхліб» через жорстке державне регулювання відпускних цін на хліб та хлібобулочні вироби, невчасно розраховується з відповідачем за придбане борошно, що призводить до ланцюгової реакції - відповідач, в свою чергу, не може здійснювати вчасні розрахунки з постачальниками зерна. Отже, враховуючи те, що відповідач у теперішній час перебуває у скрутному фінансовому становищі, він просить суд зменшити розмір належної до стягнення пені до 595, 48 грн. (з врахуванням наданого відповідачем контррозрахунку).

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання № 1-679 від 27.10.2015 р. про відкладення розгляду справи для надання часу на примирення сторін.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. представник відповідача підтримав вищевказане клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні 27.10.2015 р. заперечив проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 27.10.2015 р. суд вирішив відхилити клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Так, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді, подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також для забезпечення можливості мирного врегулювання спору, наразі суд, враховуючи процесуальні строки, встановлені ст. 69 ГПК України, та заперечення представника позивача проти клопотання відповідача, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та роз'яснює відповідачу право сторін укласти мирову угоду на стадії виконання рішення суду.

Представник позивача в судовому засіданні 27.10.2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.10.2015 р. позовні вимоги визнав частково, підтримав викладене у відзиві на позовну заяву клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.08.2015 р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено Договір № 114/ж купівлі-продажу, предметом якого є продаж пшениці 2, 3 класу, жита прод. відповідно до умов даного Договору (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.2. Договору продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити зерно пшениці 2, 3 класу, жита прод. - надалі товар.

Пунктом 1.4. Договору передбачено кількість товару - жито прод. 1 000, 00 тн. Остаточною для визначення кількості зерна, що підлягає оплаті за даним Договором, являється вага на елеваторах покупця. Місцем виконання Договору є елеватори ТОВ «Столичний млин».

Відповідно до п. 1.5. Договору орієнтовна вартість всієї партії зерна: 3 000 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 500 000, 00 грн.

Остаточна ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію товару визначатимуться додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною частиною Договору (п. 1.6. Договору).

Пунктом 3.4. Договору передбачено термін, порядок та форма розрахунків: протягом 5 банківських днів по факту поставки зерна на ТОВ «Столичний млин». У разі досягнення згоди сторін, можлива попередня оплата за умови виставлення продавцем рахунку та надання податкової накладної.

Додатковою угодою № 1 до Договору «Протокол погодження цін», сторони встановили наступні ціни на зерно, що поставлятиметься, а саме: жито прод. - 2 500, 00 грн., ПДВ 20% - 500, 00 грн., загальна ціна з ПДВ - 3 000, 00 грн. Вказана ціна визначена на умовах поставки - СРТ елеватор Покупця (м. Київ, вул. Межигірська, 83), і поширюється на наступну кількість зерна, що поставлятиметься: Жито прод. 120, 00+ 10% тн.

Термін дії даної Додаткової угоди встановлюється з 06.08.2015 р. і діє по 23.08.2015 р. (п. 3 Додаткової угоди).

Пунктом 4 Додаткової угоди сторони визначили строки оплати - на протязі 20 банківських днів з моменту поставки.

На виконання умов Договору та Додаткової угоди № 1 до нього позивач передав відповідачу жито у кількості 128,38 тн. на суму 385 140, 00 грн. на підставі видаткової накладної № 417 від 07.08.2015 р., яка підписана представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплена печатками обох підприємств.

Проте, відповідач всупереч умов Договору отриманий товар оплатив лише частково в сумі 155 140, 00 грн., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 230 000, 00 грн.

Під час розгляду справи відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 10 000, 00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 4837 від 08.10.2015 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Як зазначалось судом вище, пунктом 4 Додаткової угоди № 1 до Договору сторони визначили строк оплати - на протязі 20 банківських днів з моменту поставки, тобто у строк до 07.09.2015 р. включно.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Після порушення провадження у справі відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 10 000, 00 грн. на підставі платіжного доручення № 4837 від 08.10.2015 р.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідачем частково було сплачено основний борг в сумі 10 000, 00 грн., суд дійшов висновку про припинення в цій частині позовних вимог провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

У свою чергу, оскільки відповідач в обумовлені строки не сплатив позивачеві вартість отриманого товару, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді в розмірі 220 000, 00 грн. має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 4 940, 27 грн. пені та 359, 18 грн. 3 % річних, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно з п. 5.3. Договору, у випадку порушення умов, вказаних в п. 3.4. покупець сплачує продавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

В силу приписів п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши викладений позивачем у позовній заяві розрахунок пені в сумі 4 940, 27 грн. за період з 28.08.2015 р. по 16.09.2015 р., суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору через невірне визначення позивачем дня порушення відповідачем грошового зобов'язання, оскільки строк оплати за умовами п. 4 Додаткової угоди № 1 до Договору виникає через 20 банківських, а не календарних днів з моменту поставки, та розміру облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який нараховується пеня (у період з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. включно розмір облікової ставки НБУ складав 27%).

Також, під час розрахунку пені позивачем не було враховано умови п. 5.3. Договору стосовно того, що пеня нараховується за кожний банківський, а не календарний день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна.

Згідно з розрахунком суду, розмір пені у період з 08.09.2015 р. по 16.09.2015 р. складає 1 190, 96 грн. (230 000, 00 грн. х 7 банківських днів х 27% / 365).

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши розрахунок 3% річних в сумі 359, 18 грн. за період з 28.08.2015 р. по 16.09.2015 р., суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства через невірне визначення позивачем дня порушення відповідачем грошового зобов'язання.

За розрахунком суду, розмір 3% річних у період з 08.09.2015 р. по 16.09.2015 р. складає 170, 14 грн. (230 000, 00 грн. х 9 днів х 3% / 365 днів).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки по оплаті отриманого від позивача товару, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Так, частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Як зазначено в п. 3.17.4. Постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даному випадку, на думку суду, позивачем не наведено достатніх підстав для зменшення обсягу відповідальності за допущене порушення його зобов'язань.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог. При цьому, витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, по яким суд припинив провадження у справі покладаються на відповідача, оскільки спір щодо них виник внаслідок неправомірних дій останнього.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» (04080, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 83; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕКОЛАН» (03022, місто Київ, вулиця Козацька, будинок 120, корпус 4 Літ. Є, каб. № 1; ) 220 000 (двісті двадцять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 1 190 (одну тисячу сто дев'яносто) грн. 96 коп. пені, 170 (сто сімдесят) грн. 14 коп. 3 % річних та 3 470 (три тисячі чотириста сімдесят) грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака