ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 р. Справа № 923/1475/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Мальцевій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Відокремленого підрозділу "Херсонські магістральні електричні мережі" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго",

м. Нова Каховка Херсонської області

до: Комунального підприємства "Міський водоканал", м. Нова Каховка Херсонської області

про визнання правочину недійсним

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю № 112 від 16.02.2015.;

від відповідача ОСОБА_2 представник довіреність від 03.06.2015 р.

Відокремлений підрозділ "Херсонські магістральні електричні мережі" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (позивач) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Міський водоканал" (відповідач) про визнання додаткової угоди № 1 до договору № 1009 від 01.12.2008 р. недійсною.

В судовому засіданні 8 жовтня 2015 року оголошувалась перерва до 3 листопада 2015 року, після чого розгляд справи було продовжено.

Розгляд справи за клопотанням відповідача відбувався поза межами строку, встановленого ст..69 ГПК України.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач заперечує проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, господарський суд

в с т а н о в и в:

1 грудня 2008 року між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Херсонські магістральні електричні мережі» (позивач, споживач) та Комунальним підприємством «Міський водоканал» (відповідач, виробник) укладено Договір №1009 про надання послуг з водопостачання і водовідведення (далі - договір).

Відповідно до пунктів 9.1. та 9.2. договору цей договір укладається строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за один місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

3 січня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до договору (далі додаткова угода №1)

В позовній заяві позивач просить суд визнати вищевказану додаткову угоду №1 недійсною і зазначає, що 11.11.2013 року представники відповідача звернулись до позивача з пропозицією терміново укласти додаткову угоду №1 до договору та надали два примірники цієї угоди не заповнивши ті позиції, які проставляються кульковою ручкою Складовою визначення розміру розрахунків для додаткової угоди являється площа забудови, переведена в коефіцієнти стоків обєктів позивача. Комісія позивача з укладення договорів зареєструвала примірник за вхідним номером 1557 від 11.11.2013 р., розглянула і погодила на зворотному боці додаткову угоду №1, повіривши контрагенту, що дату поставлять під час реєстрації угоди, а характеристика обєктів та коефіцієнти будуть погоджені до кінця місяця, тобто пішли назустріч підприємству відповідача. Крім того, отримавши примірник додаткової угоди №1 після реєстрації у відповідача, позивач звернув увагу, що дата укладення додаткової угоди 03.01.2013 року, а у п.1.2. відповідач самостійно встановив і записав площі забудов позивача на власний розсуд, без проведення обстеження та складання відповідного акту. Позивач наголошує, що на його території відсутня система зливної каналізації, тобто предмет додаткової угоди №1 відсутній сам по собі. Позивач вважає, що між ним та відповідачем була укладена додаткова угода №1 шляхом низки обманів. В позовній заяві Позивач зазначає, що визнав додаткову угоду №1 недійсною і відразу відреагував про її невизнання в цілому, не погодився продовжувати термін її дії на 2014 рік, вважає, що нікчемний правочин може бути визнаний дійсним, якщо відповідач звернеться до суду.

Матеріалами справи підтверджується, що у звязку з внесенням змін до Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 р. №190, комунальним підприємством «Міський водоканал» було направлено позивачу два екземпляри проекту додаткової угоди №1, які були отримані позивачем 04.01.2013 року (а.с.55).

Судом встановлено, що 25.04.2013 року відповідач звертався до позивача з проханням повернути примірник додаткової угоди №1, отримавши відповідь, що Херсонські МЕМ відмовляються від укладання додаткової угоди №1 та повертають обидва примірники вищезазначеної угоди без акцепту (а.с.57).

Матеріалами справи підтверджується, що 07.06.2013 року складався акт обстеження обєкту позивача, в якому встановлено, що каналізаційна мережа прокладена тільки від адміністративного корпусу та промислових будівель, інша територія не каналізована. Стічні води збираються в резервуар насосної станції та перекачуються в самопливний колектор по вул.Букіна, 12; для нарахування рахунку за потрапляння поверхневих стічних вод необхідно надати в КП «Міський водоканал» додаткові документи з уточненням площі території, на якій знаходиться адміністративний корпус.

13.06.2013 року відповідач звертався до позивача з листом, в якому повідомляв про створення робочої комісії по визначенню можливості для неорганізованого потрапляння поверхневих стічних вод до каналізаційних мереж виробника через дощозбірники або каналізаційні колодязі споживача, та пропонував визначити відповідальну особу, повноважну проводити перевірку разом з робочою комісією КП «Міський водоканал»

19.06.2013 року відповідач звертався до позивача з листом №1410/06 (а.с.62), в якому просив позивача надати паспорт водного господарства, схеми зовнішньої та внутрішньої водопровідної та каналізаційної мережі, документи на землю із зазначенням асфальтобетонних покриттів, зелених насаджень та площею брукованих або щебеневих покриттів.

На думку суду, вищевикладене підтверджує ту обставину, що станом на 03.01.2013 року між сторонами не було погоджено істотні умови додаткової угоди №1.

Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Згідно з частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Згідно приписів частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 180 Господарського кодексу України визначає істотні умови господарського договору. Відповідно до положень цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Матеріалами справи підтверджується, що до позовної заяви позивачем надано додаткову угоду №1 від 03.01.2013 р., яка надійшла до нього 11.11.2013р. На думку суду це є доказом того, що вона підписана позивачем не раніше 11.11.2013 р.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із змісту ст. 215 ЦК України договір може бути визнано недійсним виключно з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, або якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач стверджує, що додаткову угоду №1 укладено шляхом низки обманів.

Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Суд звертає увагу позивача, що ним не доведено наявність умислу в діях відповідача.

На думку суду, дії сторін свідчать про те, що оспорювану угоду фактично було укладено. Судом встановлено, що непорозуміння між позивачем та відповідачем стосуються дати укладення (підписання) додаткової угоди №1.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що додаткову угоду №1 було укладено 11.11.2013 року, що підтверджується погоджувальними підписами 11.11.2013 р. (а.с.30 зворотній бік): головного бухгалтера ОСОБА_3, вик.обовязки заступника директора із загальних питань ОСОБА_4, начальника фінансово-екологічної служби ОСОБА_5, начальника ВТС ОСОБА_6, провідного економіста ГМТЗ ОСОБА_4, провідного юрисконсульта ОСОБА_1, - і підстави для визнання її недійсною відсутні.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі вищевказаних норм права та керуючись, ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, - суд

в и р і ш и в:

1.В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 09.11.2015р.

Суддя В.В.Литвинова