ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

10.11.2015р. Справа № 917/769/14

за заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, вул.Комарова, 2-а, м. Полтава, 36008

про розстрочку виконання рішення по справі № 917/769/15

За позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, вул.Комарова, 2-а, м. Полтава, 36008

про стягнення трьох відсотків річних у сумі 498740,74 грн.

Cуддя Киричук О.А..

Представники сторін:

від позивача (стягувача): ОСОБА_1, дов. № 73/16 від 07.07.2015р.

від відповідача (боржника, заявника): ОСОБА_2, дов. № 29-14/20 від 05.01.2015р.

Розглядається заява Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго про розстрочку виконання рішення по справі № 917/769/15.

Від позивача (стягувача) надійшли заперечення на заяву про розстрочку виконання рішення (вх. № 16257 від 09.11.2015р.).

Представник відповідача (боржника, заявника) наполягав на задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення.

Представник позивача (стягувача) просив суд у задоволенні заяви відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив :

Господарським судом Полтавської області 10.06.2014р. прийняте рішення у даній справі, яким позов задоволено повністю, стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 3% річних від основного боргу у розмірі 494372,40 грн. та 9887,45 грн. витрат по сплаті судового збору.

Після перегляду апеляційним судом рішення набрало законної сили, на його виконання видано відповідний наказ. Касаційна інстанція, переглядаючи рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, залишила їх без змін.

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства Полтаватеплоенерго звернулось до господарського суду Полтавської області з заявою про надання розстрочки виконання рішення, відповідно до якої на підставі ст. 121 Господарського процесуального кодексу України просить суд розстрочити виконання вищевказаного рішення з січня 2016р. по липень 2020р.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення боржник посилається на неможливість одночасно повно виконати рішення. Заявник також посилається, що єдиним джерелом надходження коштів, з яких проводиться оплата за спожитий природний газ позивачу є кошти отримані від реалізації теплової енергії та надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за затвердженими тарифами. Довгий час підприємство здійснювало господарську діяльність в умовах економічно необґрунтованого тарифу, тривалого невідшкодування заборгованості з різниці в тарифах, що в цілому призвело до постійних збитків в діяльності підприємства, збільшення заборгованості перед газопостачальними організаціями саме зі сплати неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, що додатковим фінансовим навантаженням на підприємство. Крім того, заявник вказує, що оплата теплової енергії, для виробництва якої у позивача закупляється природний газ, здійснюється споживачами теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунки зі спеціальним режимом використання. На кошти, акумульованих на спеціальних рахунках, не може бути звернено стягнення за зобов"язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій.

В зв'язку з наведеними обставинами заявник вважає, що надання підприємству розстрочки виконання заборгованості зі штрафних санкцій надасть можливість належним чином виконувати рішення суду, враховуючи також і майновий інтерес позивача, та просить суд розстрочити виконання рішення господарського суду по справі № 917/769/14.

Позивач (стягувач) проти розстрочки заперечує, зокрема, посилається, що ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" в заяві не вказує на наявність виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Крім того, стягувач у запереченнях вказує, що посилаючись на тяжке фінансове становище та нерентабельність господарської діяльності, заявник не надає жодних документів в підтвердження такого становища з часу підписання договору, за яким виникла заборгованість по теперішній час.

Стягувач інформує про те, що його підприємство є об"єктом державної власності, що має стратегічне значення для держави. Кошти, що надходять на його рахунки, перераховуються у НАК "Нафтогаз України" для закупівлі природного газу за зовнішньоекономічними контрактами у іноземних імпортерів. ненадходження коштів, в тому числі і від ДВС, завдає значних збитків державі, що в свою чергу може потягнути за собою зупинення постачання природного газу на територію України.

При розгляді заяви суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як зазначено у п. 7.1.1. та п. 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення, відповідно до 7.2. Постанови можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, в основу ухвали про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Слід зазначити, що ГПК не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК.

Заявником належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду наявності підстав для розстрочки виконання вищевказаного судового рішення.

Так, заявник (відповідач) в обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду посилається на свій тяжкий фінансовий стан, неможливість одночасно повно виконати рішення, що єдиним джерелом надходження коштів, з яких проводиться оплата за спожитий природний газ позивачу, є кошти отримані від реалізації теплової енергії та надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за затвердженими тарифами, які довгий час були економічно необґрунтованими, що оплата теплової енергії, для виробництва якої у позивача закупляється природний газ, здійснюється споживачами теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунки зі спеціальним режимом використання, на які не може бути звернено стягнення за зобов"язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій.

На думку суду, посилання заявника на скрутне фінансове становище, свідчить лише про факт наявності у відповідача значних збитків від господарської діяльності останнього, а не про існування виняткових випадків, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Крім того кожна із сторін договору приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому.

На думку суду, викладені в заяві обставини, тому числі на наявність рахунків зі спеціальним режимом використання, на які не може бути звернено стягнення за зобов"язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій, не є винятковими та такими, що роблять неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення суду, не враховані матеріальні інтереси позивача, його фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави.

Як свідчать матеріали справи, договір про закупівлю природного газу сторонами укладався у 2010 році, рішення господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості було прийнято у 2014 році, доказів намагання відповідача сплатити в добровільному порядку хоча б частину суми боргу, стягнуту за рішенням суду, суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Суд бере до уваги те, що п. 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

В зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Доказів наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідачем (заявником) суду не надано. Суд не вбачає підстав для надання розстрочки виконання рішення суду в даному випадку.

Крім того, суд враховує заперечення позивача (стягувача), який звертає увагу, що його підприємство є об"єктом державної власності, що має стратегічне значення для держави. Кошти, що надходять на його рахунки, перераховуються у НАК "Нафтогаз України" для закупівлі природного газу за зовнішньоекономічними контрактами у іноземних імпортерів. ненадходження коштів, в тому числі і від ДВС, завдає значних збитків державі, що в свою чергу може потягнути за собою зупинення постачання природного газу на територію України.

З огляду на зазначене, заява Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго про розстрочку виконання рішення по справі № 917/769/15 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 86, 121 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Відмовити Полтавському обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства Полтаватеплоенерго в задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення по справі № 917/769/15.

2. Копії ухвали направити сторонам по справі.

Суддя О.А.Киричук