РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2015Справа №910/24202/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут»

про стягнення 898 750, 58 грн. та зобов'язання повернути майно

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Шпортило Я.І.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» про стягнення заборгованості по лізинговим платежам за договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. у розмірі 741 508, 96 грн., а також 148 767, 08 грн. - пені та 8 474, 54 грн. - 3 % річних та зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань щодо сплати лізингових платежів відповідно до умов договору № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23919/15, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.10.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що виставлені позивачем у рахунках-фактурах суми не відповідають розмірам лізингових платежів, затверджених договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р.

Також відповідач зазначає, що позивачем здійснено нарахування пені з порушенням норм ст. 232 Господарського кодексу України та 3 % річних = на суму боргу, яка не підтверджена та є завищеною.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 02.11.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.06.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» укладено договір фінансового лізингу № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., за умовами якого позивач зобов'язався придбати навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380 вартістю 105 500, 00 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 860 510, 75 грн. та надати його відповідачу у тимчасове володіння та користування за плату для підприємницьких цілей.

Відповідно до п. 4.5. договору відповідач сплачує лізингові платежі відповідно до графіку

Як вбачається з матеріалів справи позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу - навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380, що підтверджується актом прийому-передачі № 139 від 26.06.2013 р.

Також наявними в матеріалах справи виписками з банківського рахунку підтверджується сплата відповідачем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» авансового платежу у сумі 258 153, 23 грн., комісійної винагороди у сумі 6 923, 57 грн. та лізингових платежів на загальну суму 267 074, 12 грн.

30.07.2015 р. позивач направив Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» повідомлення про порушення умов договору № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., у якому просив сплатити заборгованість за період вересень 2014 року - червень 2015 року у розмірі 651 643. 88 грн., а також 148 767, 08 грн. - пені.

10.08.2015 р. позивач надіслав повідомлення про відмову від договору № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та просив повернути предмет лізингу навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380 18.08.2015 р. і сплатити заборгованість за період з вересня 2014 року до дати повернення майна та пеню у розмірі 148 767, 08 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення умов договору № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. щодо оплати лізингових платежів за період з вересня 2014 року по липень 2015 року, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на суму 741 508, 96 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Як встановлено судом, навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380 передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна», про що старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у міст Києві складено акт від 22.09.2015 р.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення існування предмета спору, за змістом наведеної статті, свідчить про відсутність між сторонами неврегульованих питань.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Тож, враховуючи, що після порушення провадження у даній справі навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380, який є предметом спору у даній справі, передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» суд вважає за необхідне припинити провадження у справі № 910/24202/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» в частині позову про зобов'язання передати навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За приписами ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг» статтею 1 якого передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

За правилами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до ст. 286 Цивільного кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Заперечуючи проти позову, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» відзначає, що виставлені позивачем у рахунках-фактурах суми не відповідають розмірам лізингових платежів, затверджених договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р.

З приводу наведеного, суд відзначає, що умовам п.п. 4.4., 4.5. договору № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. встановлений обов'язок відповідача сплачувати лізингові платежі у розмірі, передбаченому у додатку 3 до договору «Загальний графік лізингових платежів», які підлягають перерахунку у встановленому договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. порядку із застосуванням відповідної формули та врахуванням курсу гривні до базової валюти.

Таким чином, кожен лізинговий платіж, визначений у договорі № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., підлягає коригуванню за урахуванням певних показників та, відповідно, належна до сплати сума відрізняється від суми, що вказана в додатку 3 «Загальний графік лізингових платежів», а відтак - суд відхиляє доводи відповідача щодо необґрунтованості виставлених позивачем рахунків.

Інших заперечень щодо заявленої до стягнення суми боргу за договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. відповідачем не наведено.

При цьому, доказів погашення заборгованості за договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. або наявності об'єктивних причин неможливості виконання умов вказанго договору відповідачем не надано.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором UA140L-13-01 від 19.06.2013 р. у розмірі 741 508, 96 грн.

Крім того, позивачам заявлено до стягнення пеню за прострочення сплати лізингових платежів у сумі 148 767, 08 грн. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 8 474, 54 грн.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Згідно з п. 5 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В той же час, за умовами п. 14.10. загальних умов договорів фінансового лізингу № UA140L-13, відповідно др. яких укладений договір № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., у випадку прострочення будь-якого платежу, відповідач буде зобов'язаний сплатити позивачу пеню починаючи з дня сплати, визначеної відповідним договором, по дату фактичної сплати відповідачем простроченої суми у повному обсязі.

Таким чином, наведене спростовує доводи відповідача стосовно порушення позивачем правил нарахування пені.

Крім того, судом не приймаються до уваги твердження відповідача щодо безпідставності нарахування 3 % річних, оскільки за висновком суду заявлена до стягнення позивачем сума заборговані по лізинговим платежам розрахована у відповідності до умов договору UA140L-13-01 від 19.06.2013 р.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати лізингових платежів за договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за період з 01.09.2014 р. до 30.07.2015 р. становить 148 767, 08 грн., 3 % річних від прострочено суми 8 474, 54 грн.

Розрахунок позивача перевірено судом та відповідає вимогам чинного законодавства України.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України про припинення провадження у справі виноситься ухвала, в якій мають бути вирішені питання про розподіл між сторонами господарських витрат.

Відповідно до п. 4.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу 6 Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що частиною другою статі 49 Господарського процесуального кодексу передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і вразі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача. Або у разі коли в позові відмовлено, але з обставин справи вбачається, що спір доведено до судового розгляду внаслідок ухилення відповідача від розгляду претензії позивача, якщо вона пред'являлася, то судовий збір також покладається на відповідача.

Тож, враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем зобов'язань за договором № UA140L-13-01 від 19.06.2013 р., суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» судовий збір з позовної вимоги про зобов'язання передати майно.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору покладаються відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі № 910/24202/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» в частині позову про зобов'язання передати навантажувач-екскаватор Caterpillar 434F, серійний номер САТ0434KLDH00380.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азімут» (03146, м. Київ, вул. Якуба Колоса, 6-А, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файнешнл Україна» (03022, м. Київ, вул. Васильківська, 34, ) заборгованість у розмірі 741 508, 96 грн., 148 767, 08 грн. - пені, 8 474, 54 грн. - 3 % річних та 14 699, 26 грн. - судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 09.11. 2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.