РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/17263/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна»
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрБудКонтракт» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРСТ»

провизнання недійсним договору
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді: Усатенко І.В.

Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача:Пустовойтов Д.М.
від відповідача 1:не з'явився
від відповідача 2:Медик В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пері Україна» (надалі - ТОВ «Пері Україна») звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрБудКонтракт» (надалі - ТОВ «УкрБудКонтракт») та Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОРСТ» (надалі - ТОВ «ХОРСТ») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір оперативної суборенди обладнання №118/Д-Я-БМ від 25.10.2011 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме ТОВ «ХОРСТ» не було отримано погодження позивача як власника спірного обладнання на передання його в суборенду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 29.07.2015 р.

Судове засідання 29.07.2015 р. не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2015 р. розгляд справи призначено на 31.08.2015 р.

31.08.2015 р. розгляд справи було перенесено на 07.09.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.09.2015 р. розгляд справи відкладено на 21.09.2015 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача 1.

21.09.2015 р. представником відповідача 2 до канцелярії суду подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог ТОВ «Пері Україна».

Позивачем 21.09.2015 р. до канцелярії суду подано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем існування необхідності проведення такої експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.09.2015 вирішено розгляд справи № 910/17263/15 здійснювати колегіально у складі трьох суддів.

За наслідками винесення вказаної ухвали проведено автоматичний розподіл справ між суддями та відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 22.09.2015 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Босий В.П. (головуючий), судді Усатенко І.В., Якименко М.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2015 р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 03.11.2015 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

В судове засідання представник відповідача 1 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Місцезнаходження відповідача 1 за адресою: 01011, м. Київ, вул. Рибальська, 13, на яку було відправлено ухвалу суду, підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № від 29.07.2015 р., матеріалами справи та вказано в позові.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 1 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач 1 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Представник відповідача 2 в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.10.2011 р. між ТОВ «Пері Україна» (орендодавець) та ТОВ «ХОРСТ» (орендар) був укладений договір оперативної оренди обладнання №321311 (надалі - «Договір оренди 1»), а 14.02.2012 р. - договір оперативної оренди обладнання №326512 (надалі - «Договір оренди 2»).

Відповідно до п. 1.1 Договорів оренди орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі «обладнання», асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невід'ємною частиною цих договорів.

За змістом п. 2.4 Договорів оренди обладнання, що передається в оренду за цими договорами, є власністю орендодавця і належить до його основних фондів.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.10.2011 р. між ТОВ «ХОРСТ» (орендар) та ТОВ «УкрБудКонтракт» (суборендар) було укладено договір оперативної суборенди обладнання №118/Д-Я-БМ (надалі - «Договір суборенди»), відповідно до п. 1.1 якого орендар надає суборендарю у тимчасове користування (суборенду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі «обладнання», асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невід'ємною частиною цього договору.

За змістом п. 1.2 Договору обладнання передається орендарю для використання під час виконання робіт на об'єкті «Реконструкція та обслуговування пам'ятника історії та культури місцевого значення «Новий Кучук-Кой», будинки «Б» «Басейн» та «Г» «Гостьовий дім», за адресою: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Ялта, пгт Симеїз, пгт Паркове, Паркове шосе, 14, А.

Згідно з п. 2.4 Договору обладнання, що передається в суборенду за цим договором, належить орендарю на праві оренди відповідно до договору оперативної оренди обладнання №321311 від 26.10.2011 р. Право власності на обладнання належить орендодавцю за основним договором - Товариству з обмеженою відповідальністю «Пері Україна».

Додатковою угодою №1 від 02.04.2012 р. пункт 2.4 Договору суборенди викладно у новій редакції: «Обладнання, що передається в суборенду за цим договором, належить орендарю на праві оренди відповідно до договорів оперативної оренди обладнання №321311 від 26.10.2011 р. та №326512 від 14.02.2012 р. Право власності на обладнання належить орендодавцю за основним договором - Товариству з обмеженою відповідальністю «Пері Україна».

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача Договір суборенди укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що ТОВ «ХОРСТ» як орендар за Договорами оренди не мало повноважень передавати спірне обладнання в суборенду ТОВ «УкрБудКонтракт» без отримання згоди позивача як власника такого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається із матеріалів справи, 26.10.2011 р. та 14.02.2012 р. між ТОВ «Пері Україна» (орендодавець) та ТОВ «ХОРСТ» (орендар) були укладені Договори оренди, за змістом яких орендодавець надав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) будівельну опалубку PERI, а орендар зобов'язався сплачувати орендарю орендну плату.

Згідно з п. 3.1 Договору оренди 1 договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2011 р. а в частині повернення обладнання, оплати заборгованості з орендної плати та інших платежів - до повного виконання орендарем своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору оренди 2 він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.03.2012 р., а в частині повернення обладнання, оплати заборгованості з орендної плати та інших платежів - до повного виконання орендарем своїх зобов'язань за цим договором.

Таким чином, Договори оренди набрали чинності з моменту їх підписання - з 26.10.2011 р. та 14.02.2012 р. відповідно, а відтак ТОВ «ХОРС» набуло прав та обов'язків орендаря за такими Договорами.

25.10.2011 р. між ТОВ «ХОРСТ» (орендар) та ТОВ «УкрБудКонтракт» (суборендар) був укладений Договір суборенди, відповідно до п. 1.1 якого орендар надає суборендарю у тимчасове користування (суборенду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі «обладнання», асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невід'ємною частиною цього договору.

Із поданих в судовому засіданні 03.11.2015 р. доповнень до Договору суборенди від 14.02.2012 р. вбачається, що у зв'язку з технічним підписанням договору датою 25.10.2011 р. при підписанні основного договору оренди обладнання №321311 26.10.2011 р., сторони погоджуються, що договір суборенди вступає в силу з дати укладення основного договору оренди, тобто 26.10.2011 р.

При цьому, передане в суборенду обладнання належало орендарю на праві оренди відповідно до Договору оренди 1, а право власності на обладнання належало орендодавцю за основним договором - ТОВ «Пері Україна».

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що ТОВ «ХОРСТ» не мало права укладати спірний Договір суборенди, оскільки не отримало погодження ТОВ «Пері Україна» як власника майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно з приписами ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Як було встановлено судом, ТОВ «ХОРСТ» стало орендарем спірного обладнання на підставі Договорів оренди.

За змістом ч. 2 ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом п. 2.4 Договору оренди 1 протягом всього часу діє оренди право власності на обладнання зберігається за орендодавцем. Орендар не має права використовувати обладнання в якості застави, гарантій під банківські кредити або зобов'язання перед третіми особами, продавати та/або передавати в користування та/або суборенду третім особам, відчужувати будь-яким іншим способом, без письмової згоди орендодавця передавати свої права та зобов'язання за цим договором третім особам.

Аналогічне положення міститься в п. 2.4 Договору оренди 2.

Таким чином, приписи чинного законодавства України та положення п. 2.4 Договорів оренди містили заборону ТОВ «ХОРСТ» як орендарю передавати спірне обладнання в суборенду без письмової згоди позивача як орендодавця та власника такого майна.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

07.09.2015 р. представником відповідача 2 до матеріалів справи були залучені додаткова угода б/н від 26.10.2011 р. до договору оренди №321311 від 26.10.2011 р. та додаткова угода №2/2 від 14.02.2012 р. до договору оренди №326512 від 14.02.2012 р.

Із вказаних додаткових угод вбачається, що відповідно до п. 2.4 Договорів оренди орендарю надається право передавати обладнання в суборенду ТОВ «УкрБудКонтракт» на умовах, які орендар та ТОВ «УкрБудКонтракт» узгодять між собою.

Вказані додаткові угоди зі сторони ТОВ «Пері Україна» підписані генеральним директором Чупруном І.Ф., а також містять відбиток печатки юридичної особи позивача.

За змістом ст. 203 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд відзначає, що докази визнання додаткової угоди б/н від 26.10.2011 р. до договору оренди №321311 від 26.10.2011 р. та додаткової угоди №2/2 від 14.02.2012 р. до договору оренди №326512 від 14.02.2012 р. недійсними позивачем не надано, а матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, ТОВ «Пері Україна» на підставі вказаних додаткових угод до Договорів оренди, які є правомірними виходячи із презумпції правомірності згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, надало згоду ТОВ «ХОРСТ» як орендарю передати спірне майно в наступну суборенду відповідачу 1.

Вказані обставини повністю спростовують твердження позивача про відсутність згоди на укладення Договору суборенди, викладені в позовній заяві.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суборенди суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору суборенди недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору суборенди необхідно відмовити.

Крім того, відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Встановивши наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, суд з метою повного та всебічного встановлення обставин справи вважає за необхідне дослідити твердження про пропущення позивачем строку позовної давності та відсутність поважних причин його пропуску.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що генеральним директором ТОВ «Пері Україна» 26.10.2011 р. та 14.02.2012 р. були підписані додаткова угода б/н від 26.10.2011 р. до договору оренди №321311 від 26.10.2011 р. та додаткова угода №2/2 від 14.02.2012 р. до договору оренди №326512 від 14.02.2012 р., якими надано згоду відповідачу 2 на укладання оспорюваного Договору суборенди.

Таким чином, саме з моменту підписання вказаних угод позивач міг довідатися про укладення між відповідачами Договору суборенди, тобто, перебіг строку позовної давності за позовними вимогами почався саме з 26.10.2011 р. та 26.10.2014 р. сплив.

Позовна заява ТОВ «Пері Україна» подана до суду 06.07.2015 р., тобто більше ніж через рік після спливу позовної давності.

Доказів існування обставин з якими положення ст.ст. 263, 264 Цивільного кодексу України пов'язують факт зупинення/переривання перебігу позовної давності матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

21.09.2015 р. відповідачем до канцелярії суду було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, строк позовної давності, про застосування якої заявлено, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами, чи поважних причини його пропуску.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.11.2015 р.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді І.В. Усатенко

М.М. Якименко