РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015Справа №910/2687/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"

до Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 48 300,25 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Галков І.О. - представник за довіреністю від 17.06.15; Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник за довіреністю від 17.06.15
від відповідачаПолєжаєва К.О. - представник за довіреністю від 10.04.15
від третьої особиГалков І.О. - представник за довіреністю від 10.01.15

В судовому засіданні 11.11.15, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 48 300,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 та вчасно не здійснив оплату лізингових платежів. Факт неналежного виконання зобов'язань відповідачем було встановлено рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/8848/13, відповідно до якого стягнуто з відповідача 158058,06 грн. - основного боргу, 10176,33- неустойки, 2074,25 грн. - 3 % річних, 315,86 грн. - інфляційні втрати та 3412,50 грн. - судового збору. Проте, відповідач зазначене рішення суду не виконав, що зумовило нарахування 3% річних за період з 25.04.2013 по 16.01.2015 та інфляційні втрати за період з 01.05.2013 по 31.12.2014.

Рішенням господарського суду м. Києва від 06.04.15 у справі № 910/2687/15-г позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" 8210 грн. 36 коп. - 3 % річних, 40089 грн. 89 коп. - інфляційні втрати та 1 827 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.15 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." Товариства з обмеженою відповідальністю залишено без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 06.04.15 у справі № 910/2687/15-г без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.15 касаційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року у справі № 910/2687/15-г скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

При цьому, Вищий господарський суд України в постанові від 21.09.15 зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили підстави нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на основну суму заборгованості, що була стягнута рішенням господарського суду м. Києва від 04.07.13, після виконання Фірмою "Т.М.М." - Товариством з обмеженою відповідальністю рішення господарського суду м. Києва від 04.07.13, у встановленому чинним законодавством України порядку.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.09.15 справу № 910/2687/15-г прийнято до провадження судді Пукшин Л.Г. та призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.10.15.

В судове засідання 21.10.15 представники сторін з'явились, надали пояснення по суті спору, в судовому засіданні було оголошено перерву до 11.11.15.

В судове засідання 11.11.15 представники сторін з'явились, надали пояснення по суті спору, представники позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти позову в частині нарахування індексу інфляції та 3 % річних після 16.10.14 заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

15.03.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М." - товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладеного договір фінансового лізингу № 694/03/2007, за умовами якого лізингодавець, зобов'язався набути у свою власність техніку згідно з установленою лізингоодержувачем специфікацією і передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах договору (п. 1.1 договору).

На виконання умов договору ТОВ "Ласка Лізинг" 20 серпня 2007 року на підставі видаткової накладної № РН-0000323 передало, а ТОВ Фірма "Т.М.М." на підставі довіреності серії НБВ № 643433 від 20.08.2007р. прийняло предмет лізингу: Автокран КС-45717А-1 (дві одиниці) загальною вартістю 1352066,806 грн.

Під час розгляду справи № 910/8848/13 за позовом ТОВ "Ласка Лізинг" до ТОВ Фірми "Т.М.М." про стягнення 158 058,06 грн. заборгованості, 10 176,33 грн. неустойки, 2 074,25 грн. 3% річних, 315,86 грн. інфляційного збільшення, а всього 170 624,50 грн. заборгованості за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007р., Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач не виконав свого обов'язку за договором фінансового лізингу та своєчасно не здійснив оплату лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 вирішено стягнути з відповідача 158058,06 грн. основного боргу, 10176,33 неустойки, 2074,25 грн. 3 % річних, 315,86 грн. інфляційних втрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 залишено без змін.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду м. Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/8848/13 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

05.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (Набувач) був укладений Договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов'язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого Кредитор передав, а Набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №694/03/2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" та "Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 910/8848/13 на підставі статті 25 Господарського процесуального кодексу України замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" на Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД".

Позивач зазначає, що відповідач вказане рішення суду не виконав, що зумовило нарахування позивачем 3% річних за період з 25.04.2013 по 16.01.2015 в сумі 8210,36 грн. та інфляційні втрати за період з 01.05.2013 по 31.12.2014 в сумі 40089,89 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Таким чином, спірне грошове зобов'язання у жодний із передбачених чинним законодавством способів не припинилось, має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2014 року в порядку примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 03.02.14 у справі № 910/8848/13 ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві згідно платіжної вимоги № 1/3 від 15.10.14 було списано з рахунку відповідача суму заборгованості перед позивачем в розмірі 158058,06 грн. В той же час, вказані грошові кошти надійшли на рахунок позивача тільки 17.01.2015 року.

Суд погоджується з позицією відповідача щодо обмеження періоду нарахування 3 % річних та інфляційних збитків до 15.10.2014 року, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.4.1 п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

В той же час як вбачається з матеріалів справи, після примусового списання органом державної виконавчої служби (тобто після 16.10.2014 р.) заборгованості з рахунку відповідача, останній не користувався грошовими коштами в сумі 48300,25 грн., що відповідно до рішення суду належать до сплати позивачу.

Крім того, суд зазначає, що умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України "Про виконавче провадження".

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 45 вказаного Закону грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що належним місцем виконання боржником грошового зобов'язання зі сплати на користь стягувача основного боргу за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007р., здійсненого на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.02.2014, слід вважати депозитний рахунок органу ДВС, в провадженні якого перебуває відповідне виконавче провадження.

За таких обставин, зобов'язання Фірми "Т.М.М." - ТОВ зі сплати на користь ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД" основного боргу за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007р вважається припиненим з моменту зарахування коштів на депозитний рахунок органу ДВС - 16.10.2014.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити інфляційні та 3% річних лише за період, коли зобов'язання не виконував саме він, а не орган державної виконавчої служби.

Списання заборгованості на рахунок ДВС в порядку виконавчого провадження є належним виконанням з боку відповідача. При цьому він не може нести відповідальність за дії ДВС по утриманню грошових коштів, належних стягувачам (зокрема, позивачу), оскільки час сплати коштів цією державною установою не залежить від вольових дій саме відповідача. Тому покладення на нього фінансової відповідальності за невиконання зобов'язання після 16.10.14 є неправомірним.

Аналогічна позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 22.09.2015 р. у справі № 910/2684/15-г та від 08.10.2015 р. у справі № 910/27148/14.

За перерахунком суду з відповідача підлягає стягненню три проценти річних в сумі 7002,19 грн., що нараховані на заборгованість в розмірі 158058,06 грн. з 25.04.2013 по 15.10.2014, а також втрати від інфляції в розмірі 26306,83 грн., що нараховані з 01.05.2013 по 15.10.2014, в іншій частині вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.13 № 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, з позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної та касаційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з "Фірми "Т.М.М." Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Галі Тимофєєвої, буд.3, ідентифікаційний код 14073675) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, буд. 22/8, офіс 402, ідентифікаційний код 38952030) 7002 (сім тисяч дві) грн. 19 коп. - 3 % річних, 26306 (двадцять шість тисяч триста шість) грн. 83 коп. інфляційних втрат та 1260 (одну тисячу двісті шістдесят) грн. 63 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, буд. 22/8, офіс 402, ідентифікаційний код 38952030) на користь "Фірми "Т.М.М." Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Галі Тимофєєвої, буд.3, ідентифікаційний код 14073675) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 283 (двісті вісімдесят три) грн. 19 коп., судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 283 (двісті вісімдесят три) грн. 19 коп.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.11.2015 р.

Суддя Л.Г.Пукшин