РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/7523/14

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон-Гарант», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», м.Київ,

про стягнення 21379,71 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон-Гарант», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 21 379,71 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату Приватному підприємству «Транс Логістик» страхового відшкодування на підставі договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон-Гарант» перейшло право вимоги до відповідача.

У судовому засіданні 21.10.2015р. позивач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон-Гарант» у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 23.09.2015р. судового засідання, суд дійшов висновку, що позивач був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

Відповідач у відзиві №4500 від 23.05.2014р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що страхове відшкодування може бути виплачене тільки з урахуванням зносу транспортного засобу у відповідності до вимог ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Одночасно, на думку вказаного учасника судового процесу сума, страхового відшкодування підлягає зменшенню на суму податку на додану вартість.

Відповідач у судове засідання 21.10.2015р. не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався. Проте, за висновками суду Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03056, м.Київ, вул.Борщагівська, буд.145.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 23.09.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Вказану судову кореспонденцію було вручено адресату, що підтверджується поштовим повідомленням №645.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 23.09.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки сторін в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, судом прийнято до уваги, що ухвалою від 23.09.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а позивачем і відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За висновками суду, незважаючи на те, що сторони не з'явились в судове засідання 21.10.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу документи, господарський суд встановив:

Згідно із ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 16.05.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнісон-Гарант» (страховик) та Приватним підприємством «Транс Логістик» (страхувальник) було укладено договір №0300.000095.000 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого відповідно до додатку №2 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням, в тому числі, транспортним засобом з наступними характеристиками:

марка/модель: MAN TGM 18.240,

реєстраційний номер: АА 4486 НЕ,

номер шасі: WMAN18ZZXDY297582,

рік випуску: 2013р.

За змістом п.7.1 договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. страховим випадком є, в тому числі, пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У п.3 договору 16.05.2013р. зазначено, що вигодонабувачем є Приватне підприємство «Транс Логістик».

Територією дії договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. у відповідності до п.7.1 є Україна.

За умовами п.10 договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. договір діє з 17.05.2013р. до 16.05.2014р.

Виходячи зі змісту довідки №9210518 про дорожньо-транспортну пригоду, 06.06.2013р. о 09 годині 50 хвилин у місті Лозова Харківської області на Севастопольському бульварі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Dacia Logan, державний номер НОМЕР_1, що належав ОСОБА_1, керування яким здійснював ОСОБА_2, 2. MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2, що належав Приватному підприємству «Транс Логістик», керування яким здійснював ОСОБА_3.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного нормативно-правового акту встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами п.5 договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. виплата страхового відшкодування здійснюється на базі станції технічного обслуговування, що здійснює ремонт транспортного засобу.

Умовами вказаного правочину контрагентами погоджено відсутність ліміту для страхового відшкодування.

Як свідчать матеріали справи, 07.06.2013р. Приватне підприємство «Транс Логістик» звернулось до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» з заявою-повідомленням про настання страхового випадку.

07.06.2013р. було проведено огляд транспортного засобу MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2, під час якого встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 06.06.2013р., вказаному автомобілю було завдано наступні пошкодження: крило заднє ліве, лівий боковий відбійник, крило праве, бризговик, тощо. За результатами проведення огляду було складено акт б/н від 07.06.2013р. огляду транспортного засобу (дефектна відомість).

На оплату відновлювального ремонту транспортного засобу MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2 станціями технічного обслуговування, Товариством з обмеженою відповідальністю «Онікс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Скан-Сервіс», було виставлено рахунки на загальну суму 21 379,71 грн., а саме №301198 від 14.06.2013р. на суму 8182,70 грн., №301266 від 21.06.2013р. на суму 2759 грн., №305445 від 25.06.2013р. на суму 818,81 грн. та №301614 від 07.08.2013р. на суму 9619,20 грн.

Наведеними в матеріалах справи актами виконаних робіт, що складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Онікс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Скан-Сервіс», підтверджується факт здійснення відновлювального ремонту автомобіля MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2 загальною вартістю 21 379,71 грн.

На виконання умов договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. представниками Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» було складено страхові акти №СА03.00403.000 від 15.07.2013р., №СА03.000403.000/1 від 02.08.2013р. та №СА03.000403.000/2 від 19.08.2013р., у відповідності до змісту яких страховиком за наслідками настання 06.06.2013р. страхового випадку прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування на загальну суму 21379,71 грн.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень №3669 від 16.07.2013р., №4059 від 20.08.2013р. та №3813 від 02.08.2013р., які скріплені печатками банку про проведення грошового переказу, вбачається, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» було виплачено страхове відшкодування Приватному підприємству «Транс Логістик» шляхом перерахування грошових коштів на рахунок страхувальника (вигодонабувача).

За таких обставин, господарським судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія Юнісон -Гарант» було належним чином виконано свій обов'язок з виплати страхового відшкодування за договором №0300.000095.000 від 16.05.2013р. добровільного страхування наземного транспорту.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Таким чином, на підставі наведених норм цивільного законодавства та встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що у Приватного акціонерного товариства «Юнісон -Гарант» виникло право вимагати суму страхового відшкодування в особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи постанови від 13.06.2013р. Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі №629/2470/13-п, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 06.06.2013р. о 09 годині 50 хвилин у місті Лозова Харківської області на Севастопольському бульварі за участю транспортних засобів 1. Dacia Logan, державний номер НОМЕР_1 та 2. MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2, визнано ОСОБА_2.

Доказів оскарження та скасування у передбаченому чинним законодавством України порядку наведеного судового акту матеріали справи не містять.

За приписами ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

З довідки №9210518 про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що цивільно-правову відповідальність власника/водія транспортного засобу Dacia Logan, державний номер НОМЕР_1 застраховано Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» за полісом №АЕ2332193.

Одночасно, на виконання вимог суду Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» було представлено до матеріалів справи поліс №АЕ/2332193, яким на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідачем було застраховано цивільно-правову відповідальність винної особи. У вказаному полісі визначено, що ліміт відповідальності страховика по майну складає 50 000 грн., а франшиза становить 1000 грн.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи довідка №9210518 про дорожньо-транспортну пригоду та поліс №АЕ/2332193 у їх сукупності є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу Dacia Logan, державний номер НОМЕР_1 саме відповідачем.

Таким чином, за висновками суду, звернення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» є обґрунтованим.

Як вказувалось вище, відповідачем у відзиві №4500 від 23.05.2014р. проти задоволення позовних вимог було висловлено заперечення з огляду на те, що страхове відшкодування може бути виплачене тільки з урахуванням зносу транспортного засобу у відповідності до вимог ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Одночасно, на думку вказаного учасника судового процесу сума страхового відшкодування підлягає зменшенню на суму податку на додану вартість.

З огляду на наявність між сторонами спору щодо обґрунтованості визначеного позивачем розміру страхового відшкодування, ухвалою від 10.06.2015р. було призначено по справі судову експертизу.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Ухвалою від 10.06.2015р. на вирішення судового експерта поставлено таке запитання: який матеріалиний збиток було завдано власнику автомобіля MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 06.06.2013р., у урахування обставин дорожньо-транспортної пригоди, документів, що свідчать про пригоду, в тому числі, схеми дорожньо-транспортної пригоди, фотографій з місця пригоди, характеру пошкоджень.

За результатами проведення судової експертизи, судовим експертом ОСОБА_4 (свідоцтво №1502 від 03.06.2011р., видане на підставі рішення №40 від 03.06.2011р. центрально-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України) було складено висновок №46 від 09.08.2015р.

У висновку №46 від 09.08.2015р. судовим експертом встановлено, що розмір матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 06.06.2013р., складав 21023,45 грн.

За змістом ст.42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі і копія його надсилається сторонам.

У п.18 Постанови №4 від 23.03.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» викладено правову позицію про те, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок судової експертизи, складений судовим експертом ОСОБА_4, суд знаходить його таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.

Проте, суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до приписів ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Наразі, суд зауважує, що фактично висновком судового експерту не було встановлено необґрунтованості на дату проведення виплат суми страхового відшкодування, що була визначена позивачем з урахуванням всіх умов договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р. добровільного страхування наземного транспорту.

Одночасно, суд не погоджується з позицією відповідача відносно того, що останнім повинно бути сплачено страхове з урахуванням приписів ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Судом також зазначалось, що ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Одночасно, нормами вказаних нормативно-правових актів не передбачено обов'язку страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу лише на підставі оцінки чи у інший спосіб, окрім того, що передбачений договором.

Суд зауважує, що з системного аналізу наведених норм вбачається, що під належним чином оціненою шкодою розуміється шкода, оцінена насамперед страховою кампанією. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.02.2015р. Вищого господарського суду України по справі №922/3853/14.

До того ж, суд звертає увагу відповідача на те, що норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до правовідносин, які виникли між позивачем, як страховиком, та Приватним підприємством «Транс Логістик», як страхувальником, не застосовуються, а отже, ніяким чином не можуть впливати на порядок визначення заявником суми страхового відшкодування, що підлягає сплаті за наслідками настання певного страхового випадку. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 14.09.2015р. Вищого господарського суду України по справі №910/7462/15-г.

Як вказувалось, позивачем було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування у відповідності до умов укладеного між ним та страхувальником договору №0300.000095.000 від 16.05.2013р., а саме на підставі рахунків станцій технічного обслуговування, що здійснювали ремонт транспортного засобу. До того ж, як встановлено судом, дійсна вартість відновлювального ремонту, який було проведено станціями технічного обслуговування, дорівнювала тій сумі, що виплачена позивачем страхувальнику та заявленій до стягнення з відповідача.

У даному випадку до позивача перейшло право вимоги до відповідача саме в межах фактичних витрат сумі 21 379,71 грн. Аналогічну правову позицію стосовно визначення обсягів права вимоги, яке переходить до страховика, який виплатив страхове відшкодування, до особи, що відповідальна за спричинення збитків, наведено у постановах від 15.04.2015р. Верховного Суду України по справі №3-50гс15 , від 30.06.2015р. та від 14.09.2015р. Вищого господарського суду України по справах №910/27368/14 і №910/7462/15-г.

При цьому, слід наголосити, що за приписами ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку звернення з позовом про стягнення суми страхового відшкодування, виходячи з фактичної вартості відновлювального ремонту та сплаченої суми страхового відшкодування страхувальнику, є обґрунтованим та правомірним.

Наразі, посилання відповідача на приписи ст.36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в якості обґрунтування безпідставного врахування податку на додану вартість до суми страхового відшкодування, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», господарський суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Тобто, положення законодавства, на які відповідач посилається в обґрунтування своїх заперечень, прямо передбачають відшкодування винною особою податку на додану вартість за наявністю таких обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) реєстрація виконавця робіт з ремонту автомобіля як платника податку на додану вартість (Лист від 19.07.2011р. Верхового Суду України «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування»).

Як вказувалось вище, заявником представлено до матеріалів справи акти виконаних робіт, зокрема №3011106 від 14.06.2013р., №301138 від 21.06.2013р., №305424 від 25.06.2013р. та №301403 від 07.08.2013р., якими підтверджується, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Онікс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Скан-Сервіс» було здійснено ремонт вартістю 21 379,71 грн. колісного транспортного засобу MAN TGM 18.240, державний номер НОМЕР_2.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнісон-Гарант» також було представлено до матеріалів справи витяг №233 від 30.07.2015р. з Реєстру платників податку на додану вартість та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, у відповідності до змісту яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Скан-Сервіс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Онікс» є платниками податку на додану вартість.

Отже, у даному випадку заявником доведено факт здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу саме платниками податку на додану вартість.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що заперечення відповідача стосовно відсутності правових підстав для стягнення з останнього страхового відшкодування з урахуванням податку на додану вартість є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Одночасно, за висновками суду, сума страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на суму франшизи, що визначена полісом №АЕ/2332193. При цьому, суд виходить з наступного.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Отже, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно було бути враховано розмір франшизи, який визначено полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АЕ/2332193.

Як вказувалось вище, полісом №АЕ/2332193 передбачено, що франшиза у разі настання страхового випадку, складає 1000 грн.

Проте, всупереч наведеному вище, заявником вказану грошову суму вирахувано не було, що свідчить про невірне визначення Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» суми страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія».

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на те, що позивачем не було визначено заявлений до стягнення з відповідача розмір страхового відшкодування з урахування встановленої в полісі №АЕ/2332193 франшизи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон -Гарант» до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування в сумі 21 379,71 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 20 379,71 грн.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги під час вирішення спору по суті як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та витрати на проведення судової експертизи в сумі 3034 грн. покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон -Гарант», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 21 379,71 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, м.Київ, вул.Борщагівська, буд.145, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон-Гарант» (03028, м.Київ, проспект Науки, буд.30А, ) страхове відшкодування в сумі 20 379,71 грн. та судовий збір в розмірі 1599,64 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 21.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 23.10.2015р.

Суддя М.О.Любченко