ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2015 р. Справа № 911/3914/15

За позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2

про стягнення 29 072,95 грн Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1;

від відповідача ОСОБА_3 (дов. № 1509 від 18.09.2015).

Обставини справи:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення 29 072,95 грн заборгованості, з яких: 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар, 6 711,66 грн інфляційних втрат, 281,29 грн 3 % річних та 3 680 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.09.2015 порушено провадження у справі № 911/3914/15, розгляд справи призначено на 18.09.2015.

У судовому засіданні 18.09.2015 оголошено перерву до 09.10.2015.

18.09.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від позивача разом з клопотанням від 18.09.2015 (вх. № 22068/15 від 18.09.2015) надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, яке задоволено судом.

09.10.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 4757/15 від 09.10.2015 (вх. № 23863/15 від 09.10.2015), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказаний відзив прийнято судом.

Ухвалами господарського суду Київської області від 09.10.2015 та 16.10.2015 розгляд справи відкладено на 16.10.2015 та 30.10.2015 відповідно.

У судовому засіданні 30.10.2015 позивач підтримав позов повністю, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

09.09.2012 позивач передав відповідачу товар на суму 18 400 грн, що підтверджується підписаною обома сторонами накладною № 09/09/01 від 09.09.2012 (а.с. 15).

26.01.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 26/01/2015 від 26.01.2015 (а.с. 14), згідно якої просив останнього на протязі 5 днів від отримання листа повернути отриманий товар, або перерахувати кошти на рахунок позивача, яка 27.01.2015 отримана відповідачем, що підтверджується підписом останньої на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 20). Вказана вимога залишена останнім без відповіді та задоволення.

24.02.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 20/02/2015 від 20.02.2015 (а.с. 11), згідно якої просив останнього на підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України на протязі 7 днів від отримання вимоги сплатити позивачу 18 400 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 24.02.2015 та фіскальним чеком (а.с. 22), внаслідок чого обовязок відповідача по сплаті позивачу 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар виник 04.03.2015.

Відповідач за отриманий від позивача товар на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012, в порушення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, не розрахувався, що підтверджується банківськими виписками (а.с. 30-72), внаслідок чого станом на момент прийняття судового рішення у справі борг відповідача перед позивачем за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар склав 18 400 грн.

Предметом позову є вимоги про стягнення 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар, 6 711,66 грн інфляційних втрат, 281,29 грн 3 % річних та 3 680 грн моральної шкоди.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (абзац перший п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» № 14 від 17.12.2013).

Суд встановив, що 09.09.2012 позивач передав відповідачу товар на суму 18 400 грн, що підтверджується підписаною обома сторонами накладною № 09/09/01 від 09.09.2012 (а.с. 15); 26.01.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 26/01/2015 від 26.01.2015 (а.с. 14), згідно якої просив останнього на протязі 5 днів від отримання листа повернути отриманий товар, або перерахувати кошти на рахунок позивача, яка 27.01.2015 отримана відповідачем, що підтверджується підписом останньої на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 20), яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення; 24.02.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 20/02/2015 від 20.02.2015 (а.с. 11), згідно якої просив останнього на підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України на протязі 7 днів від отримання вимоги сплатити позивачу 18 400 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 24.02.2015 та фіскальним чеком (а.с. 22), яка залишена без відповіді та задоволення, внаслідок чого обовязок відповідача по сплаті позивачу 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар виник 04.03.2015; відповідач за отриманий від позивача товар на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012, в порушення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, не розрахувався, що підтверджується банківськими виписками (а.с. 30-72), внаслідок чого станом на момент прийняття судового рішення у справі борг відповідача перед позивачем за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар склав 18 400 грн.

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення складає 18 400 грн, який не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягає задоволенню.

Судом критично оцінюються посилання представника відповідача на те, що у відповідача не виникло обовязку по оплаті отриманого товару з підстав того, що спірний товар передано відповідачу під реалізацію, а згідно досягнутих між сторонами домовленостей відповідач зобовязаний сплачувати кошти за реалізований товар на розрахунковий рахунок, або в касу позивача не пізніше наступного дня з моменту продажу з огляду на наступне.

В накладній № 09/09/01 від 09.09.2012 (а.с. 15) зазначено про передання товару на реалізацію, інформація про обовязок відповідача оплатити отриманий товар після реалізації відсутня.

Наявні у вимогах № 26/01/2015 від 26.01.2015 (а.с. 14) та № 20/02/2015 від 20.02.2015 (а.с. 11) посилання позивача на те, що згідно усних домовленостей боржник був зобовязаний сплачувати кошти за реалізований товар не можуть вважатися судом в якості доказу досягнення сторонами домовленостей щодо обовязку відповідача оплатити товар після його реалізації, оскільки як вбачається з накладної № 09/09/01, вона датована 09.09.2012, тобто правочин щодо передачі товару був укладений між сторонами 09.09.2012 саме у письмовій формі, а відтак домовленості щодо строку оплати товару у відповідності до ст. 539 ЦК України також мали бути досягнуті сторонами у письмовій формі, що не було здійснено сторонами, а не у вигляді усних домовленостей, у звязку з чим суд дійшов висновку, що між сторонами не досягнуто згоди щодо строку оплати товару.

Відтак, вказані посилання представника є доказово необґрунтованими та нормативно безпідставними.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 04.08.2015 у справі № 910/2083/15-г.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання з оплати отриманого на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товару, позивачем за період з 27.01.2015 по 31.07.2015 нараховано 6 711,66 грн. інфляційних втрат та 281,29 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та те, що обовязок відповідача по оплаті переданого на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товару виник 04.03.2015, суд обмежив період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказаний позивачем в поданому розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. 9) з 04.03.2015 по 31.07.2015. Відтак, арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 04.03.2015 по 31.07.2015 становить загалом 5 207,20 грн інфляційних втрат та 226,85 грн 3 % річних. Відтак, вимоги про стягнення 6 711,66 грн. інфляційних втрат та 281,29 грн 3 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 207,20 грн інфляційних втрат та 226,85 грн 3 % річних.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 3 680 грн моральної шкоди, що складає 20 % від вартості товару.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи що позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу, не доведено суду, що діями відповідача щодо неоплати отриманого товару позивачу завдано моральної шкоди у розмірі 3 680 грн, що складає 20 % від вартості товару, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 3 680 грн моральної шкоди.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення 18 400 грн боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар, 5 207,20 грн інфляційних втрат та 226,85 грн 3 % річних є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (08150, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Комсомольська, буд. 15; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 18 400 (вісімнадцять тисяч чотириста гривень) 00 коп. боргу за переданий на підставі накладної № 09/09/01 від 09.09.2012 товар, 5 207 (пять тисяч двісті сім гривень) 20 коп. інфляційних втрат, 226 (двісті двадцять шість гривень) 85 коп. 3 % річних та 1 497 (одну тисячу чотириста девяносто сім гривень) 78 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено: 04.11.2015

Суддя П.В.Горбасенко