РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/2190/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 3912,90 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники:

від позивача - Печерний С.Л. (представник за довіреністю);

від відповідача - ОСОБА_2 (представник за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося до Господарського суду м. Києва з указаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу № 246-К/259/11-К від 15.09.2011 в частині своєчасної оплати отриманого від позивача товару, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 2430,71 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача 3912,90 грн., у тому числі 2430,71 грн. заборгованості за договором, 447,25 грн. пені, 170,14 грн. штрафу, 242,54 грн. 3% річних, 622,26 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.03.2015 по справі № 910/2190/15-г позов задоволено частково.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 рішення Господарського суду м. Києва від 30.03.2015 по справі № 910/2190/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2015 рішення Господарського суду м. Києва від 30.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 по справі № 910/2190/15-г скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

В Господарському суді м. Києва, на підставі повторного автоматичного розподілу, вказана справа надійшла на розгляд судді Маринченка Я.В.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позов, зокрема зазначив, що позивач дійсно поставив відповідачеві продукцію за договором, однак, у порушення умов договору, не надіслав відповідачеві рахунок-фактуру на оплату продукції, внаслідок чого, за твердженням відповідача, у нього не виник обов'язок з оплати поставленої продукції.

Крім того, представник відповідача подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогами позивача та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.09.2011 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - Продавець, позивач) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Покупець, відповідач) укладено Договір купівлі-продажу № 246-К/259/11-К (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов'язується продати, а Покупець - прийняти та оплатити гуму регенеровану (далі - продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що загальна сума Договору становить 2430,71 грн., в т. ч. ПДВ - 405,12 грн.

Продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до Договору. Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця, зазначеного в розділі 10 Договору (п.п. 3.4.-3.5. Договору).

Згідно з п. 4.2. Договору, факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачеві продукцію на загальну суму 2430,71 грн., яку Відповідач прийняв без зауважень, що підтверджується копією видаткової накладної № 17р/9/246-К від 27.09.2011, підписаної повноважними представниками сторін, наявною у матеріалах справи.

Відповідач, в свою чергу, зобов'язань за договором не виконав, отриману за Договором продукцію не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 2431,71 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням вимог ст. 530 ЦК України, п. 3.5. Договору, Покупець мав здійснити оплату 100% вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця.

В той же час, позивачем не надано доказів надсилання відповідачеві рахунку-фактури на оплату поставленої продукції.

Разом з цим, суд притримується правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 37/405 від 29.09.2009, відповідно до якої рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які необхідно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем видаткової накладної, яка, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинним обліковим документом, що фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Таким чином, строк виконання грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч.1 ст. 692 ЦК України.

З урахуванням викладених положень, суд дійшов висновку про те, що строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати прийнятої ним продукції, настав.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в сумі 2430,71 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, виходячи з положень ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 611 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та, зокрема, у вигляді нарахування інфляційних та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, відповідно до якого сума інфляційних за період з 03.10.2011 по 29.01.2015 складає 622,26 грн., а 3% річних за вказаний період - 242,54 грн., суд дійшов висновку про те, що позивачем неправильно визначений період прострочення відповідачем виконання зобов'язання.

Так, враховуючи дату підписання сторонами видаткової накладної № 17р/9/246-К (27.09.2011) та положення п. 3.5. Договору, останнім днем виконання зобов'язання є 02.10.2011, тобто неділя.

Положеннями ч. 5 ст. 254 ЦК України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відтак, останнім днем виконання відповідачем зобов'язання з оплати товару є 03.10.2011, в зв'язку з чим період прострочення розпочинається з 04.10.2011, а не з 03.10.2011, як зазначено у розрахунках позивача.

Здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних з урахуванням зазначених коригувань, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню 242,34 грн. 3% річних та 622,26 грн. інфляційних (в межах позовних вимог).

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 447,25 грн. пені, 170,14 грн. штрафу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Абзацем 3 ч. 2 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання з перерахування грошових коштів на користь позивача належним чином доведений матеріалами справи.

В той же час, положеннями п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відтак, враховуючи грошовий характер зобов'язання відповідача перед позивачем (зобов'язання з оплати отриманого за договором товару), застосування до відповідача штрафних санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, є необґрунтованим, внаслідок чого позовні вимоги в частині стягнення 447,25 грн. пені та 170,14 грн. штрафу задоволенню не підлягають.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

За твердженням відповідача, строк позовної давності за вимогами про оплату поставленої позивачем продукції розпочався з 03.10.2011, та, з урахуванням загального строку позовної давності, сплинув 03.10.2014.

В той же час, положеннями ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 встановлено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2013, тобто в межах строку позовної давності, сторонами погоджено Акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013, згідно з яким загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 1091584,19 грн., з урахуванням боргу за Договором в сумі 2430,71 грн.

Зазначений акт з боку відповідача підписаний головним бухгалтером Погребною М.А.

Згідно з положеннями ч.ч. 4, 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Відтак, повноваження головного бухгалтера підприємства на організацію ведення бухгалтерського обліку на підприємстві, зокрема, визначення та затвердження обсягів кредиторської/дебіторської заборгованості, підтверджені положеннями чинного законодавства.

Крім того, як вбачається з довідки відповідача про дебіторську заборгованість позивача, наявної у матеріалах справи, станом на 02.03.2015 заборгованість відповідача перед позивачем складає 1091291,87 грн., з яких 2430,71 грн. - за Договором № 246-К/259/11-К від 15.09.2011.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за позовними вимогами станом на день звернення до суду з позовом (31.01.2015) не пропущено.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування викладених у позові обставин.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код 30019801) 2430 (двi тисячi чотириста тридцять) грн. 71 коп. заборгованості, 242 (двісті сорок дві) грн. 34 коп. 3% річних, 622 (шістсот двадцять дві) грн. 26 коп. інфляційних та витрати на сплату судового збору в сумі 1538 (одна тисяча п'ятсот тридцять вісім) грн. 64 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Я.В. Маринченко