ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р.Справа № 915/220/14
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В.Лашина

Суддів: О.Л.Воронюка,

М.А.Мирошниченка

При секретарі І.М. Станковій

За участю представників сторін:

Від ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" - Бичковський О.Г.

ФОП ОСОБА_4

Від ФОП ОСОБА_4 - адвокат Корець С.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

на ухвалу господарського суду Миколаївської області

від 15.09.2015р.

у справі № 915/220/14

Кредитор: Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль"

Банкрут: Фізична особа - підприємець ОСОБА_4

Ліквідатор: Тетерич Наталія Вікторівна

про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 24.02.2014 року було прийнято до розгляду заяву публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (в подальшому за текстом - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про порушення справи про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) на загальних підставах, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (надалі - Закон про банкрутство).

26 березня 2014 року господарським судом Миколаївської області ухвалено порушити провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_4

Постановою господарського суду Миколаївської області від 10.04.2014 р. боржника визнано банкрутом та відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Тетерич Н.В.

02 червня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із заявою про визнання додаткових кредиторських вимог в сумі 566 900,72 грн.

Свої вимоги кредитор обґрунтовує тим, що рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.09.2011 р. з боржника на користь кредитора було стягнуто заборгованість станом на 18.07.2011 р. в розмірі 701 107,81 грн., які були визнані у справі про банкрутство. Натомість, у відповідності до п. 3.6 кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснив нарахування процентів за користування кредитними коштами в у зазначеній вище сумі за період з 19.07.2011 р. по 27.05.2015 р.

Ліквідатором банкрута заявлені додаткові кредиторські вимоги визнані частково за період з 27.05.2012 р. по 27.05.2012 р., враховуючи строки позовної давності, в розмірі 440 048,95 грн.

Разом з тим, згадані кредиторські вимоги не були визнані боржником, який зазначив про пропущення строку позовної давності, здійснення нарахування процентів в порушення ст. 38 Закону про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 15.09.2015 р. (суддя Ткаченко О.В.) у задоволені заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відмовлено.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в апеляційній скарзі просить його скасувати та визнати додаткові кредиторські вимоги банку в у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, оскільки кредитний договір не припинив свою дію внаслідок стягнення кредитної заборгованості за рішенням суду, а тому банком на підставі п 3.6, 9.1 кредитного договору правомірно нараховані проценти за користування кредитом.

Усі учасники провадження належним чином повідомлялись про час, дату і місце судового розгляду, про що свідчать поштові повідомлення з відмітками про вркчення.

Відзивів на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходило.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали оскарження ухвали та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки порушення кредитного договору визначені статтею 1050 ЦК України.

Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, 25 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 10/01-04/08-108, за умовами якого останньому було відкрито мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію та надано у кредит 358 372,72 грн. та 34 000 доларів США.

Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено, що кредит наданий до 25 лютого 2018 року.

У відповідності до п. 3.6 договору проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з розміру процентної ставки, встановленої кредитним договором, з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення кредиту. При цьому сторонами узгоджено, що нарахування процентів за користування кредитом по договору здійснюється на залишок заборгованості, починаючи з дня надання кредиту й до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

За умовами п. 3.7 кредитного договору ФОП ОСОБА_4 зобов'язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом не пізніше 26 числа кожного місяця.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2011 року у справі № 5016/2498/2011(16/200) з ФОП ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 010/01-04/08-108 від 25.02.2008 року в сумі 701 107,81 грн.

Згідно ухвали господарського суду Миколаївської області від 26.03.2014 про порушення провадження у справі про банкрутство безспірні кредиторські вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» визнані в сумі 708 354,89 грн.

На підставі п. 3.6, 9.1 кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснило нарахування процентів за користування кредитом за період з 19.07.2011 р. по 25.05.2015 р. на суму 566 900,72 грн., у тому числі: 214 289,92 грн. проценти нараховані на тіло кредиту, виданого у гривні; 16 723,39 дол. США проценти нараховані на тіло кредиту, виданого в доларах США (що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2015 становить 352 610,80 грн.)

Відмовляючи у визнанні додаткових кредиторських вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що скориставшись своїм правом на дострокове повернення частини позики за кредитним договором від 25.02.2008 № 010/01-04/08-108 в порядку статті 1050 Цивільного кодексу України, кредитор в односторонньому порядку відмовився від його умов, а тому цей договір є розірваним. З цього ж моменту у позивача виникло право на стягнення не тільки частини позики, а і відсотків, а відтак кредитором було пропущено строк позовної давності, оскільки після односторонньої відмови від договору шляхом стягнення частини позики і відсотків (рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2011 року у справі № 5016/2498/2011(16/200) пройшло більше трьох років і підстав для поновлення строку давності позивачем не пред'явлено.

Однак з цими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, вважає їх зробленими при неповно з'ясованих обставинах справи та із неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Кредитним договором № 10/01-04/08-108 від 25.02.2008 р. передбачено нарахування процентів за кредитом до повного його погашення (п. 3.6 договору), а згідно до п. 9.1. кредитний договір діє до часу повного погашення заборгованості.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, дострокове присудження до виконання основного зобов'язання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України також не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Разом з тим, відносно стягнення процентів ФОП ОСОБА_4 і ліквідатором банкрута було заявлено про застосування строків позовної давності.

З цього приводу слід зазначити, що умовами кредитного договору № 10/01-04/08-108 від 25.02.2008 р. (пункт 3.7) передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про сплату процентів за користування кредитом щомісяця.

Відтак, у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14.

Чергові платежі по сплаті процентів ФОП ОСОБА_4 повинен був здійснювати не пізніше 26 числа кожного місяця, а тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника щодо сплати процентів за користування кредитом.

Отже, судова колегія вважає правильною позицію ліквідатора банкрута щодо визнання кредиторських вимог частково, починаючи з 12.05.2012 року та враховуючи загальний строк позовної давності.

Водночас, у відповідності до ст.4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Виходячи з імперативних приписів ст. ст. 38, 91 Закону про банкрутство, з моменту визнання боржника банкрутом строки виконання зобов'язань вважаються такими, що настали, у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а також припиняється нарахування процентів, відсотків.

Такі положення визначені законодавцем у зв'язку з тим, що банкрут припиняє здійснення будь-якої підприємницької діяльності та не може забезпечувати свої зобов'язання, у тому числі ті, що виникли з кредитних правовідносин.

Таким чином, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» були нараховані відсотки за користування кредитом за період з 19.07.2011 р. по 12.05.2015 р. без врахування зазначених положень Закону про банкрутство та з порушенням строків позовної давності.

Відтак, вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині нарахування процентів за користування кредитом є правомірними та обґрунтованими лише за період з 12.05.2012 р. по 10.04.2014 р. (дату визнання боржника банкрутом) та становлять 102 946,25 грн. за кредитом у національній валюті (358 372,72 грн. х15,50% /100% /365 х699 кількість днів прострочення) та 81032,86 за кредитом у іноземній валюті (352 610,80 грн. х12,50% /100% /365 х699 днів прострочення), а всього 183 979,11 грн.

Враховуючи те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» є заставним кредитором його вимоги повинні задовольнятися в першу чергу і мають бути внесені окремо до реєстру вимог кредиторів у відповідності до ч. 8 ст. 23 Закону про банкрутство.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала господарського суду Миколаївської області не відповідає обставинам та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення, яким частково визнати додаткові кредиторські вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 183 979,11 грн.

Керуючись статтями 101-106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково, а ухвалу господарського суду Миколаївської області від 15.09.2015 р. у справі № 915/220/14 - скасувати, заяву публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання додаткових кредиторських вимог задовольнити частково.

Визнати додаткові кредиторські вимоги публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, що виникли на підставі кредитного договору № 10/01-04/08-108 від 25.02.2008 р. за період з 12.05.2012 р. по 10.04.2014 р. в сумі 183 979,11 грн.

У визнанні решти додаткових кредиторських вимог публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовити.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя М.А. Мирошниченко