ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2015 р. Справа № 920/600/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя

ОСОБА_1, суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_2 за довіреністю від 17.10.2015р,

відповідача ОСОБА_3 за довіреністю від 17.08.2015р.,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Братениця, с. Братениця, Великописарівський район, Сумська область, (вх. №4398С/2) на рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2015р. у справі № 920/600/15

за позовом Приватного підприємства Науково виробнича фірма Юнітек, м. Харків,

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Братениця, с. Братениця, Великописарівський район, Сумська область,

про стягнення 1 467 338 грн. 14 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 27.07.2015р. у справі № 920/600/15 (колегія суддів у складі: головуючого судді Заєць С.В., судді Джепи Ю.А., судді Моїсеєнко В.М.) позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Братениця на користь Приватного підприємства Науково-виробнича фірма Юнітек 1467338грн.14коп. заборгованості, 29346грн.76 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що факт заборгованості відповідача підтверджується матеріалами справи, відповідачем не подано ні доказів сплати боргу, ні аргументованих заперечень проти позову.

ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Братениця з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2015р. у справі №920/600/15 в частині стягнення 582171,18 грн. курсової різниці.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що наданий позивачем розрахунок курсової різниці станом на 02.04.2015р. є необґрунтованим, не відповідає ні умовам п. 2.2, 2.3 договору, ні умовам додаткової угоди №1 від 26.12.2014р., якою сторони за взаємною згодою визначили суму курсової різниці, що підлягає стягненню у розмірі 204000,00 грн.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. 13909 від 07.10.2015р.), в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Братениця».

У судовому засіданні 07.10.205р. оголошено перерву до 26.10.2015р.

16.10.2015р. позивач надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх. 14259 від 16.10.2015р.).

Від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх. 14439 від 21.10.2015р.)

У судовому засіданні 26.10.2015р. представник відповідача підтримав свою позицію, викладену в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

14.04.2014р. між Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «Юнітек» та ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Братениця» укладений договір купівлі-продажу № ТК064.

Відповідно до п. 1.1 договору ПП «НВФ «Юнітек» (постачальник) зобов'язується поставити і передати ТОВ «Братениця» (покупець) в строки, передбачені цим договором, продукцію виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості та за цінами згідно відповідних додатків (специфікацій, видаткових накладних) до цього договору, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму у розмірі та в порядку, визначених у цьому договорі.

Згідно з п. 4.1 договору строк поставки товару визначається у відповідних додатках до договору. Датою поставки партії товару вважається дата, вказана в товарній накладній на відповідну партію товару.

Як встановлено господарським судом першої інстанції на виконання зазначеного договору ПП НВФ «Юнітек» здійснив вісім поставок товару на загальну суму 881166,96 грн., що відображається специфікаціях та видаткових накладних:

- видаткова накладна № 430 від 17.04.2014р. на суму 380708,64 грн. (а.с. 20);

- видаткова накладна № 614 від 06.05.2014р. на суму 45153,59 грн. (а.с. 20);

- видаткова накладна № 819 від 23.05.2014р. на суму 6940,80 грн. (а.с. 23);

- видаткова накладна № 856 від 27.05.2014р. на суму 132403,68 грн. (а.с. 23);

- видаткова накладна № 878 від 29.05.2014р. на суму 113750,00 грн. (а.с. 27);

- видаткова накладна № 918 від 04.06.2014р. на суму 74390,40 грн. (а.с. 28);

- видаткова накладна № 1006 від 14.06.2014р. на суму 61157,93 грн. (а.с. 27);

- видаткова накладна № 1010 від 16.06.2014р. на суму 26520,48 грн. (а.с. 28);

- видаткова накладна № 1025 від 17.06.2014р. на суму 22731,84 грн. (а.с. 32);

- видаткова накладна № 1208 від 02.09.2014р. на суму 17409,60 грн. (а.с. 32).

Вищезазначені видаткові накладні підписані та скріплені печатками обох сторін.

Відповідно до п. 2.1 договору сторони погодили, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Згідно з п. 2.6 договору, товар, який був переданий покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод - додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною.

Позивач виконав договірні зобовязання в повному обсязі, однак відповідач зобовязань за договором не виконав належним чином, тобто не здійснив оплату за поставлений товар в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив 200000,00грн. в рахунок погашення боргу за укладеним договором (а.с. 73).

31.10.2014р. відповідач надав позивачу гарантійний лист, в якому зазначив, що він гарантує розрахунок зерном кукурудзи або грошима на загальну суму 881166,96 грн. до 10.11.2014р.

Позивач направив на адресу відповідача лист від 10.11.2014р., в якому просить погасити прострочену заборгованість, щоб уникнути нарахування штрафних санкцій.

Однак, відповідач не сплатив зазначену заборгованість.

26.12.2014р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу №ТК064 від 14.04.2014р.

Відповідно до п. 1. зазначеної додаткової угоди №1 покупець (ТОВ «Братениця» визнає, що курсова різниця неоплаченого товару станом на 26.12.2014р. становить 204 000,00 грн.

Пунктом 2 передбачено, що погашення заборгованості має відбуватися в 3 етапи:

- 300000,00 грн. - до 01.02.2015р.;

- 300000,00 грн. - до 01.03.2015р.;

- 285166,96 грн. - до 01.04.2015р.

Однак, відповідач свої зобовязання за укладеним договором не виконав, у звязку з чим позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовною заявою про стягнення з відповідача суми основної заборгованості та суми курсової різниці.

Господарським судом Сумської області 27.07.2015р. винесено рішення, яким позов задоволено повністю.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а висновки місцевого господарського суду є обґрунтованими та законними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідач сплатив лише 200000,00грн., однак сума основної заборгованості 681166,96 грн. залишилась не погашеною.

Таким чином місцевий господарський суду дійшов до висновку, з яким погоджується апеляційний господарський суд, про обґрунтованість та законність вимоги позивача про стягнення з відповідача 681166,96 грн. основного боргу.

У звязку з тим, що апелянт не просив переглянути рішення господарського суду першої інстанції в частині стягнення суми основної заборгованості, однак, виходячи з того, що за вимогами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, дійшла висновку, що рішення суду в цій частині відповідає матеріалам справи та нормам діючого законодавства, виходячи з вищевикладеного.

Щодо курсової різниці, заявленої до стягнення позивачем, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідно до валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 1 статті 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу від 14.04.2014р. №ТК064 встановлено, що сторони погоджуються застосовувати при проведені розрахунків щодо оплати товарів, що поставлені за цим договором курс іноземних валют до гривні, що встановлений Українській міжбанківській біржі для операцій з продажу відповідних іноземних валют.

Відповідно до п. 2.3 договору ціна товару за цим договором визначається у гривнях, є вільною і встановлюється і відповідних додатках (специфікаціях) до цього договору та/або у видаткових накладних. Зважаючи на те, що товар є імпортованим, сторони домовились, що ціна товару та загальна сума договору, підлягають коригуванню у бік збільшення у випадку зростання середньозваженого курсу долару США до гривні, що встановлений Української міжбанківської біржі для операцій з продажу відповідних іноземних валют, більш ніж на 2% на момент продажу.

Отже, сторонами у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках та визначено спосіб перегляду ціни відповідно до формули, за якою вираховується зміна ціни. Чинне законодавство не містить прямого застереження про недійсність відповідної домовленості.

Додатковою угодою №1 від 26.12.2014р. передбачено, що курсова різниця вартості неоплаченого товару у розмірі 204000,00 грн. зафіксовано на конкретну дату, а саме 26.12.2104р. Однак, даною додатковою угодою не змінювались та не скасовувались інші умови договору щодо оплати товару та вирахування курсової різниці.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з рішенням господарського суду першої інстанції про стягнення основної суми заборгованості, та суми курсової різниці. У звязку з цим колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2015р. у справі № 920/600/15 підлягає залишенню без змін, апеляційну скаргу ТОВ Братениця без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Братениця, с. Братениця, Великописарівський район, Сумська область, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2015р. у справі № 920/600/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 27.10.2015р.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.А. Шутенко