РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/25367/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС"

до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку"

про зобов'язання виконати умови кредитного договору шляхом списання коштів в розмірі 93 769,32 грн.

Представники:

від позивача: Косова Н.Г. - представник за довіреністю № б/н від 07.08.2015 року;

від відповідача: Поливяна Ю.К. - представник за довіреністю № 53 від 31.03.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" про зобов'язання виконати умови кредитного договору шляхом списання коштів в розмірі 93 769,32 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 січня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" укладено кредитний договір № МКАU3.11.0416.008, відповідно до якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.1.1. кредитного договору, кредит надається в сумі 214 290,40 грн.

Згідно з п.п. 4.2.4. п. 4.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується у період дії даного кредитного договору укласти з банком договір банківського поточного рахунку не пізніше дати укладання цього договору; направляти не менш 90 % загального обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку.

Відповідно до п. 2.10. кредитного договору, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором.

З виписки по рахунку за період з 01.10.2012 року по 15.09.2015 року видно, що в товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на кінець дня (06.04.2015 року) знаходилися кошти в сумі 93 769,32 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із листами про проханням здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку № 3986.

Вимоги відповідач не виконав, тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.09.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.10.2015 року.

У судовому засіданні 12.10.2015 року оголошено перерву до 27.10.2015 року.

У судовому засіданні 27.10.2015 року представник позивача подав документи по справі та письмові пояснення по справі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

16 січня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" укладено кредитний договір № МКАU3.11.0416.008, відповідно до якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.п. 1.1.1., 1.1.2. кредитного договору, кредит надається в сумі 214 290,40 грн., термін користування кредитом до 15 січня 2019 року.

Згідно з п. 2.4. кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та відсотків: з 1-го по 20-те число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору.

Відповідно до п. 2.5. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок зазначений п. 1.3., згідно графіку погашення який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.10. кредитного договору, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором.

Відповідно до п. 3.1.5. кредитного договору, банк має право скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойок (пені, штрафів) передбачених даним договором.

Згідно з п.п. 4.2.4. п. 4.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується у період дії даного кредитного договору укласти з банком договір банківського поточного рахунку не пізніше дати укладання цього договору; направляти не менш 90 % загального обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

З виписки по рахунку за період з 01.10.2012 року по 15.09.2015 року вбачається, що у товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на кінець дня (06.04.2015 року) знаходилися кошти в сумі 93 769,32 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 22.12.2014 року про погашення щомісячних платежів із поточного рахунку № 3986 позивача.

Відповідач у відповідь надіслав листа вих. № Р.7/1198 від 26.12.2014 року, в якому зазначив, що ним прийнято рішення, щодо направлення виплати страхового відшкодування в розмірі 11 111,13 грн., згідно договору страхування № 000050/01/14 від 16.01.2014 року, на погашення заборгованості за кредитним договором № МКАU3.11.0416.008від 16 січня 2014 року та листа вих. № 340 від 13.01.2015 року, в якому повідомив, що оскільки запроваджено тимчасову адміністрацію в банку, тому прохання щодо щомісячного направлення грошових коштів в сумі 5 534,00 грн. на погашення кредиту, згідно п. 2.5, п. 2.6 кредитного договору не підлягає виконанню, згідно статті 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 1.25 глави 1 розділу ІІІ положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 14.09.2012 року за № 1581/21893.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" подав лист вих. № б/н від 19.01.2015 року, де доручає на підставі п. п. 2.10., 3.1.5., 3.1.6. кредитного договору банку здійснювати погашення заборгованості шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку № 3986.

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський банк розвитку" листом вих. № 1192 від 08.05.2015 року відмовив у проханні позичальника.

Позивач листом вих. № б/н від 15.06.2015 року просив банк зарахувати грошові кошти з поточного рахунку, відкритого на підставі кредитного договору в сумі 88 118,32 грн. в рахунок погашення основної суми боргу за кредитним договором.

27.11.2014 року правлінням НБУ прийнято рішення про віднесення ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку" до категорії неплатоспроможних. 19.03.2015 року Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у відповідача та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Міхна Сергія Семеновича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ " Всеукраїнський Банк Розвитку" запроваджено строком на три місяці з 28 листопада 2014 по 27 лютого 2015 року включно.

Виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015 № 077/15 продовжила його повноваження на тимчасову адміністрацію ПАТ "ВБР" з 27.03.2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР".

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, першу заяву про списання коштів теж було подано після запровадження тимчасової адміністрації у відповідача.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його рахунку № 3986.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо списання коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на списання коштів що знаходяться на рахунку № 3986 позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача виконати умови кредитного договору МКАU3.11.0416.008 від 16 січня 2014 року шляхом списання коштів з поточного рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ДТС» № 3986 у сумі 93 769,32 грн. в рахунок погашення кредиту не підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за кредитним договором та договором банківського поточного рахунку в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 03.11.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий