КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2015 р. Справа№ 906/150/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Синиці О.Ф.

суддів: Зеленіна В.О.

Зубець Л.П.

при секретарі: Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача -Чудновець В.І.,

від відповідача -не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Люцина» №115 від 13.08.2015

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року

у справі № 906/150/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Люцина»

до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Житомирської філії ПАТ «Енергобанк»

про розірвання договору та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.05.2015 (суддя Карабань Я.А.) частково задоволено позов ТОВ «Люцина». Розірвано договір про розрахункове-касове обслуговування від 01.02.2002 року, що укладений між ТОВ «Люцина» та ПАТ «Енергобанк» в особі Житомирської філії ПАТ «Енергобанк». Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині розірвання договору, враховуючи порушення відповідачем його умов щодо своєчасного виконання розрахунково-касових операцій. При цьому судом відмовлено в задоволенні вимоги позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача у сумі, згідно заяви про збільшення позовних вимог, 1875468грн.67коп. на розрахунковий рахунок позивача. Судом зазначено, що оскільки позивач є кредитором банку за договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, та на нього поширюються обмеження, встановлені п.1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", його вимога про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є вимогою саме кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про перерахування залишку котів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, на розрахунковий рахунок позивача. Апелянт зазначає про те, що позовна заява подана до суду 03.02.2015, а рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» прийнято 12.02.2015. Отже, позов подано, коли банк був платоспроможним і мав виконати свої зобов'язання за укладеним з позивачем договором.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для її повного розгляду.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

01.02.2002 року між позивачем та відповідачем, в особі його Житомирської філії, було укладено договір про розрахунково-касове обслуговування, відповідно до умов якого відповідач відкрив позивачу рахунок для здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дорученням клієнта або за розпорядженням стягувачів у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з п. 2.3.7 договору відповідач взяв на себе зобов'язання виконувати доручення позивача, що містяться в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження, але не пізніше наступного робочого дня, якщо сума, вказана в розрахунковому документі, не перевищує суми залишку коштів на рахунку. У разі надходження розрахункового документа клієнта до банку після операційного часу, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до п.п. 2.3.2, 2.3.3 договору відповідач зобов'язаний своєчасно виконувати розрахунково-касові операції, забезпечувати своєчасне зарахування коштів на рахунок позивача.

Договір діє необмежений строк та вступає в дію з дати підписання його сторонами. Дія договору може бути припинена за згодою сторін у разі подання від клієнта заяви про закриття рахунку (п.6.1 договору).

Судом встановлено, що в період з 06.01.2015 року по 20.01.2015 року позивач подав банку до виконання платіжні доручення № 72, № 74, № 75, № 77, № 78 від 06.01.2015 року, № 79 та № 81 від 08.01.2015 року, № 84 та № 85 від 12.01.2015 року, № 86 від 16.01.2015 року, № 87 від 19.01.2015 року, № 88 та №89 від 19.01.2015 року на загальну суму 1 819 348грн., що не спростовується відповідачем. Проте, станом на час звернення до суду з позовною заявою, подані позивачем на виконання до банку розрахункові документи залишилися невиконаними банком, що і зумовило звернення позивача з позовом про розірвання договору та зобов'язання вчинити дії, а саме: спрямувати кошти позивача в сумі 1 875 468,67 грн., згідно заяви про збільшення позовних вимог, до Житомирського РУ ПАТ "Приватбанк" на розрахунковий рахунок №2711.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно із ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Враховуючи наведені норми закону, порушення відповідачем умов договору щодо своєчасного виконання розрахунково-касових операцій, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача в частині розірвання договору про розрахунково-касове обслуговування від 01.02.2002 року.

Крім того, як зазначалось вище, позивачем також заявлено вимогу про зобов'язання відповідача спрямувати грошові кошти в сумі 1 875 468,67 грн. до Житомирського РУ ПАТ "Приватбанк" на розрахунковий рахунок №2711. Зазначивши, що позивач є кредитором банку за договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, та на нього поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а вимога позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є вимогою саме кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації, суд відмовив у цій частині позову.

Проте, апеляційний господарський суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, за своєю правовою природою договір, який укладений між позивачем та відповідачем є договором банківського рахунка.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 3 ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п.8.1. ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Як встановлено в ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України, способами захисту порушеного права може зокрема бути примусове виконання обов'язку в натурі. Враховуючи суть порушення договору відповідачем та його наслідки, адекватним способом захисту порушеного права позивача має бути зобов'язання відповідача виконати договірний обов'язок, а саме перерахувати зазначену вище суму на інший поточний рахунок позивача.

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом стало невиконання відповідачем умов договору та порушення наведених правових норм, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами в силу укладення між ними договору банківського рахунку, та встановлюють заборону на обмеження права позивача розпоряджатися своїми грошовими коштами на власний розсуд.

Так, як зазначалось вище в період з 06.01.2015 року по 20.01.2015 року позивач подав банку до виконання платіжні доручення № 72, № 74, № 75, № 77, № 78 від 06.01.2015 року, № 79 та № 81 від 08.01.2015 року, № 84 та № 85 від 12.01.2015 року, № 86 від 16.01.2015 року, № 87 від 19.01.2015 року, № 88 та №89 від 19.01.2015 року на загальну суму 1 819 348грн., що не спростовується відповідачем. Проте, станом на час звернення до суду з позовною заявою, подані позивачем на виконання до банку розрахункові документи залишилися невиконаними банком, що і зумовило звернення позивача з даним позовом.

При цьому позивач стверджує, що ним виконано цілий комплекс заходів щодо досудового врегулювання спору (телефонні переговори, особисті зустрічі з керівництвом, надіслання листів, телеграм), проте Банк свого зобов'язання не виконав про причини невиконання платіжних доручень не повідомив.

Вказані дії, як і звернення до суду з позовом, здійснювались позивачем в період коли банк був платоспроможним і мав виконати свої зобов'язання згідно вимог закону та укладеного з позивачем договору. Так, рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» прийнято 12.02.2015, позов подано до суду 03.02.2015.

Що стосується вищезазначених висновків суду про те, що позивач є кредитором банку за договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, та на нього поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і його вимога про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є вимогою саме кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Оскільки вимоги Позивача стосуються зобов'язання виконати умови договору банківського рахунку, а не стягнення коштів за договором депозиту чи інше, позивач не є кредитором банку у розумінні чинного законодавства України.

Статтею 59 Закону України "Про банки і банківську" діяльність зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

Крім того, в пункті 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачений перелік дій, які не можуть бути здійсненні банками під час запровадження тимчасової адміністрації. До даного переліку не входить здійснення розрахунково-касових операцій банками.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та того, що матеріалами справи підтверджується наявність на рахунку позивача відкритого в ПАТ «Енергобанк» грошових коштів в сумі 1875468грн.67коп. (довідка а.с. 154), відповідачем ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не доведено неможливість виконання розпоряджень позивача про перерахування грошових коштів на момент їх подання відповідачу, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо задоволення позову про зобов'язання відповідача спрямувати вказані грошові кошти позивача на рахунок вказаний ним в позовній заяві.

При цьому наслідки запровадження тимчасової адміністрації визначені ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачають заборони на здійснення розрахунково-касових операцій за договором банківського рахунку.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду вважає помилковими висновки суду про те, що позивач вимагаючи від банку перерахувати кошти за договором банківського рахунку на рахунок в іншому банку є кредитором відповідача. У даному випадку позивач не є кредитором, а є клієнтом банку та власником грошових коштів, що є на рахунку який обслуговує відповідач. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що кошти які позивач просить перерахувати належать не банку, а позивачу. При цьому банк (відповідач) лише надає послуги позивачу з обслуговування рахунку.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість вимог позивача в частині, зобов'язання банку спрямувати кошти позивача на рахунок в іншому банку.

За викладених обставин, апеляційний господарський суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, судова колегія дійшла висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 у справі № 906/150/15 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення, згідно з яким позов задовольняється повністю.

Керуючись ст.ст. 49, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 у справі №906/150/15 скасувати частково.

2. Викласти резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 06.05.2015 у справі №906/150/15 в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити.

Розірвати договір про розрахункове-касове обслуговування від 01.02.2002 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Люцина" (10029, м. Житомир, вул. Котовського, буд. 61, код 30239788) та Публічним акціонерним товариством "Енергобанк" в особі Житомирської філії ПАТ "Енергобанк" (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 56, код 19357762).

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" в особі Житомирської філії ПАТ "Енергобанк" (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 56, код 19357762) спрямувати кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Люцина" (10029, м. Житомир, вул. Котовського, буд. 61, код 30239788) в сумі 1875468 (один мільйон вісімсот сімдесят п'ять тисяч чотириста шістдесят вісім)грн. 67коп., які знаходяться на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Люцина" відкритих в ПАТ «Енергобанк», на розрахунковий рахунок №2711 в Житомирському РУ ПАТ «Приватбанк» МФО 311744.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 56, код 19357762) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Люцина" (10029, м. Житомир, вул. Котовського, буд. 61, код 30239788) 2436грн. (дві тисячі чотириста тридцять шість)грн. 00коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 56, код 19357762) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Люцина" (10029, м. Житомир, вул. Котовського, буд. 61, код 30239788) 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять)грн.00коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду міста Києва.

5. Справу № 906/150/15повернути господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя О.Ф. Синиця

Судді В.О. Зеленін

Л.П. Зубець