КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2015 р. Справа№ 910/10144/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Ногай Д. С. - представник за довіреністю від 02.02.2015

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015

у справі № 910/10144/15 (суддя Ковтун С. А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс»

про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням поданих позивачем 08.06.2015 письмових пояснень щодо позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (а.с. 51-51 т. 3) (за своєю правовою природою є заявою про зміну предмету позову в частині вимог застосування наслідків недійсності правочину - примітка суду) заявлено про:

- визнання недійсним укладених між позивачем та відповідачем договору факторингу № 2 від 22.08.2014, договору відступлення права вимоги від 22.08.2014, речові права за яким зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 1451, договору відступлення права вимоги від 22.08.2014, обтяження за яким зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 1520;

- зобов'язання відповідача повернути позивачу права вимоги за нікчемним договором факторингу № 2 від 22.08.2014;

- визнання за позивачем права іпотекодержателя за іпотечними договорами, відступленими за нікчемним договором відступлення права вимоги від 22.08.2014, речові права за яким зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 1451;

- визнання за позивачем права заставодержателя за договорами застави, відступленими за нікчемним договором відступлення права вимоги від 22.08.2014, обтяження за яким зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 1520.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані договори мають ознаки нікчемних, оскільки вчинені протягом одного року до запровадження тимчасової адміністрації банку, і відчуження майнових вимог мало місце за цінами, значно нижчими від розміру самих майнових вимог за кредитними договорами, права у яких були відступлені, що, відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», свідчить про їх нікчемність.

Крім того, позивач послався на те, що постановою Правління НБУ № 465/БТ від 06.08.2014, починаючи з 07.08.2014, встановлено особливий режим контролю за діяльністю ПАТ «Порто-Франко» та призначено куратора від НБУ і що рішенням Управління НБУ № 30 від 11.08.2014 до ПАТ «Порто-Франко» застосовано заходи впливу у вигляді заборони передавати третім особам майно та активи банку без погодження з НБУ, незважаючи на що 22.08.2014 ПАТ «Порто-Франко» уклав з відповідачем спірні договір факторингу № 2 та договори за реєстровими номерами 1451 та 1520.

Крім того, відступлення права вимоги по кредитним договорам, укладеним з фізичними особами в іноземній валюті, не відповідає ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки останньою заборонено кредитній установі здійснювати уступку вказаної заборгованості. Під дію даної заборони підпадає 27 кредитних договорів.

У відзиві на позов (а.с.52-58 т.3) відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На думку відповідача, уповноважена особа Фонду наділена правом заявляти про нікчемність правочинів (договорів) тільки протягом дії тимчасової адміністрації, яка була запроваджена у позивача відповідно до постанови Правління НБУ № 610 від 29.09.2014 з 29.09.2014, проте, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції позивач вже знаходився в стадії ліквідації, яку розпочато згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб « 19 від 30.01.2015, а не тимчасової адміністрації, тому посилання позивача на ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу до визнання спірних договорів нікчемними є безпідставними, оскільки заявляти про їх нікчемність Уповноважена особа Фонду мала протягом дії тимчасової адміністрації.

Водночас, на думку відповідача, Договір факторингу не підпадає за своєю правовою та економічною суттю під будь-який з наведених у ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» критеріїв.

Так, відповідач вважає, що в розумінні п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порівнюватись має ціна 6 057 000 грн. за отриману позивачем послугу факторингу з іншими цінами за таку саме послугу факторингу, проте отриману іншими юридичними особами протягом серпня 2014 року, тобто у період укладення Договору факторингу.

Проте, надання позивачем звіту про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги станом на 22.08.2014, відповідно до якого ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитним договором, укладеним з юридичними особами, які були відступлені, становила 21 465 542,00 грн., а з фізичними особами - 16 995 641,00 грн., означає те, що позивач порівнює ціну послуги факторингу, надану відповідачем позивачу, із самим правом грошової вимоги, а не з ціною за подібну послугу, що є незаконним, і що позивач незаконно ототожнює право грошової вимоги, передане позивачем відповідачу, як плату за надану відповідачем позивачу фінансову послугу факторингу.

Крім того, відповідач вказує на те, що наданий позивачем звіт містить оцінку розміру вимоги, тобто вартості певної припустимої експертним оцінювачем суми грошової вимоги, сплати якої на свою користь може вимагати відповідач як новий кредитор від боржників, але звіт не містить оцінки права грошової вимоги, що оцінка такого права не повинна була здійснюватись, оскільки ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» не передбачено, як саме має оцінюватись право грошової вимоги, а оцінювати слід ціни за подібні фінансові послуги.

З посиланням на норму ч. 1 ст. 1077 ЦК України та правову позицію, викладену в постанові ВС України від 10.07.2007 у справі № 26/347-06-6531, згідно з якими договір факторингу направлений на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передання в її розпорядження певної суми грошових коштів, тобто надання фактором послуг фінансування клієнту за плату, розмір якої визначається договором, а грошова вимога, яка передається клієнтом фактору, не може бути платою за надану останнім фінансову послугу, відповідач вказує на те, що платою за Договором факторингу є сума грошових коштів у розмірі 6 057 000 грн., розмір якої визначений п. 2.1 Договору факторингу, згідно з яким вказана сума є Сумою Фінансування за Первинними Договорами, зазначеними у Додатку № 1 до цього договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015, повний текст якого складений 28.07.2014, у справі № 910/10144/15 позов задоволено частково, визнано недійсними укладені між позивачем та відповідачем договір факторингу № 2 від 22.08.2014, договір відступлення права вимоги від 22.08.2014, речові права за яким зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 1451, договір відступлення права вимоги від 22.08.2014, обтяження за яким зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 1520.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини щодо нікчемності договору факторингу № 2 від 22.08.2014 внаслідок відчуження позивачем на користь відповідача майна (права вимоги за кредитними договорами) за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна.

Також суд першої інстанції визнав доведеним факт невідповідності договору факторингу № 2 від 22.08.2014 в частині відступлення права вимоги по кредитним договорам, укладеним з фізичними особами в іноземній валюті, вимогам ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 по справі № 910/10144/15 скасувати в частині щодо визнання договору факторингу № 2 від 22.08.2014 недійсним як таке, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим вказане рішення є незаконним в необґрунтованим.

В обґрунтування вказаних тверджень в апеляційній скарзі (а.с.177-205 т.3) відповідач зазначив, що за своєю правовою природою договір факторингу № 2 від 22.08.2014 є не договором купівлі-продажу, а договором факторингу, і що суд першої інстанції помилково визначив правову природу договору факторингу шляхом невірного розуміння того, що предметом договору факторингу є продаж майнових прав; що за умовами договору факторингу відповідачем як фактором надано позивачу як клієнту фінансову послугу, право на що відповідач має згідно зі свідоцтвом, виданим Головою Нацкомфінпослуг про реєстрацію ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» як фінансової установи, серія ФК № 481, тобто при здійсненні операції факторингу відповідачем дотримано всі вимоги чинного законодавства; що укладаючи договір фактрингу № 2 від 22.08.2014, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов і не заперечували проти їх виконання та вчиняли дії на виконання договору; що винагорода відповідача за фінансову послугу відповідно до вказаного договору факторингу полягає у дисконтуванні суми боргу, що складають предмет Прав Вимоги і вважається отриманою відповідачем у момент сплати ним Суми Фінансування; що, укладаючи договір факторингу, сторони при визначенні розміру дисконту врахували строк заборгованості, і якщо передана відповідачу заборгованість виникла за кредитним договором, виконання зобов'язання за яким прострочене більш, ніж на три роки, то такий борг мав максимальний дисконт через пропуск позовної давності, встановлений ст. 256 ЦК України; що істотною обставиною, що вплинула на дисконтування суми боргу, було те, що до моменту виникнення питання про відступлення прав вимоги позивачем відносно деяких боржників було проведено певні дії, спрямовані на стягнення заборгованості боржників, що право вимоги до таких боржників є для нього складнішими за все, оскільки позивачем щодо цих боржників отримано на підставі судових рішень виконавчі листи, які передані до виконавчої служби і на час укладення договору факторингу не повернуто.

Відповідач вважає доданий позивачем до матеріалів справи звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги неналежним доказом у справі, оскільки висновками суб'єкта оціночної діяльності Головобородька Г.С., наведеними у вказаному звіті, визначено ринкову вартість прав грошової вимоги за кредитними договорами, врахування чого було б можливим, якщо б відступлення прав вимоги відбулося за договором купівлі-продажу.

Проте, відступлення права вимоги відбулося у зв'язку з фінансуванням відповідачем позивача, і за надану фінансову послугу відповідачу як фактору було передбачено плату шляхом дисконтування суми боргу, а тому мала бути здійснена оцінка прав вимоги з урахуванням дисконтування, адже відступлення права вимоги за договором факторингу відбувалося не з урахуванням ринкової вартості прав вимоги, а саме з урахуванням дисконтування.

Сума фінансування в розмірі 6 057 000 грн., що в п. 2.1 договору факторингу, визначена з урахуванням винагороди, яка належить відповідачу як фактору від позивача як клієнта, та полягає у дисконтуванні суми боргу.

З огляду на вищевикладені обставини, відповідач вважає виданий уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію позивача наказ № 52 від 17.11.2014 на підставі ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з урахуванням висновку суб'єкта оціночної діяльності, яким, зокрема визнано нікчемним договір факторингу № 2 від 22.08.2014, є незаконним.

Апелянт також вказав на помилку суду першої інстанції у визначенні відсоткового співвідношення між сумою фінансування (6 075 000 грн.) та вартості уступки права вимоги, визначеної експертом (38 461 138,00 грн.), яка становить 15,795%, що є менше за 20% (п.3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), а не 635%.

Крім того, у апеляційній скарзі відповідач послався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про призначення судової експертизи, про залучення до участі у справі третіх осіб, про припинення провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Також апелянт послався на те, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у позивача в наказі, в якому визначено нікчемним договір факторингу № 2 від 22.08.2014, чітко не зазначено підстав визнання такого правочину нікчемним; що вказана особа не повідомила відповідача про визнання правочину нікчемним; що уповноважена особа Фонду за законом наділена лише повноваженнями повідомляти сторін про нікчемність договору, вживати заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами та вимагати відшкодування збитків, і що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що уповноважена особа Фонду діяла в межах своїх повноважень; що вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при укладенні договору факторингу № 2 від 22.08.2014 між позивачем та відповідачем не були порушені, а також на те, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом порушено вимоги Закону України «Про судовий збір», а саме, не сплачено судовий збір за звернення до суду з позовом.

Ухвалою від 18.08.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні 23.09.2015 оголошено перерву до 19.10.2015.

23.09.2015 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просить призначити проведення судового засідання, яке призначено на 19.10.2015, в режимі відеоконференції, проведення відеоконференції просив доручити Господарському суду Одеської області (м. Одеса, пр. Шевченка, 29).

Ухвалою від 23.09.2015 клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеокоференції задоволено, Господарському суду Одеської області доручено забезпечити проведення відеоконференції 19.10.2015 о 14:30 у приміщенні Господарського суду Одеської області.

08.10.2015 до канцелярії суду від відповідач надійшло клопотання, в якому відповідач просить дозволити йому приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в Господарському суду Одеської області.

Враховуючи, що ухвалою суду від 19.10.2015, на задоволення клопотання позивача Господарському суду Одеської області доручено забезпечити проведення відеоконференції 19.10.2015, клопотання відповідача колегією суддів задоволено.

При цьому колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що дозволу суду на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, якщо таке засідання призначене судом на задоволення заяви одного з учасників, інших учасників судового процесу не потрібно.

В судове засідання як до Київського апеляційного господарського суду, так і до Господарського суду Одеської області відповідач представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

16.10.2015 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому відповідач просить зупинити провадження у справі № 910/10144/15 до розгляду в Конституційному суді України подання Верхового суду України питання відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст.ст. 21, 22, част. 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечив.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі з огляду на таке.

Частина 1 ст. 79 ГПК України встановлює, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Зі змісту поданого відповідачем клопотання слідує, що він просить зупинити провадження у цій справі в зв'язку з поданням Верховним судом України конституційного подання № 201-2157/0/8-15 від 08.07.2015 щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст.ст. 21, 22, ч.ч. 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України.

Зі змісту відомостей, які містяться на сайті Конституційного Суду України, слідує, що 22.09.2015 третя колегія суддів в засіданні розглядала питання щодо відкриття конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і розгляд цього питання буде продовжений на одному з наступних засідань колегії (http://ccu.gov.ua/uk/publish/article/286619).

Інших відомостей щодо розгляду колегією суддів питання щодо відкриття конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» сайт не містіть і відповідачем не надано доказів іншого.

Колегія суддів зауважує відповідачеві на тому, що за наведеною ним адресою http://ccu.gov.ua/uk/publish/article/283731 містяться відомості щодо хронології розгляду Конституційним Судом України справ у період з 31.08.2015 по 04.09.2015, яка не містить жодних відомостей про прийняття Конституційним Судом України до розгляду конституційного подання Верховного суду України № 201-2157/0/8-15 від 08.07.2015.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів того, що Конституційним Судом України прийнято до розгляду конституційного подання Верховного суду України № 201-2157/0/8-15 від 08.07.2015,колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/10144/15 до розгляду в Конституційному Суді України вказаного подання.

Водночас колегія суддів виходить з того, що вплив на здійснення правосуддя в України має виключно рішення Конституційного Суду України, яке набрало законної сили, і тільки в тому випадку, коли воно може бути застосовано судом до справи, що розглядається.

У випадку встановлення Конституційним Судом України факту невідповідності Конституції України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і прийняття відповідного рішення, відповідач не позбавлений права звернутися до суду з відповідною заявою про перегляді рішення суду у цій справі за нововиявленими обставинами.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

22.08.2014 позивач як Клієнт та відповідач як Фактор уклали договір факторингу № 2 (а.с. 29-35 т.1) (далі Договір факторингу), в якому виклали умови фінансування та відступлення Прав Вимоги, щодо яких дійшли згоди.

За умовами Договору факторингу Клієнт є власником Прав Вимоги на підставі Первинних Договорів.

Згідно з визначеннями, наведеними в Розділі «Визначення термінів» Договору факторингу:

Права Вимоги - це права грошової вимоги, існуючи або майбутні, Клієнта до Боржників і Гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі Первинних Договорів і Договорів Забезпечення. Зокрема, Права Вимоги включають право вимагати: повернення суми кредиту, сплати процентів, сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами;

Боржники - фізичні та юридичні особи, які уклали Первинні Договори з Клієнтом;

Гарант - особа, яка надала забезпечення виконання зобов'язань Боржника (у тому числі, для уникнення сумнівів, поруки та гарантії) перед Клієнтом за Первинним Договором, у тому числі і Боржник, якщо забезпечення виконання зазначених зобов'язань надано Боржником;

Первинні Договори - кредитні договори (незалежно від форми і способу надання кредиту), укладені між Клієнтом і Боржником і вказані у Додатку № 1 до цього договору;

Згідно з Додатком № 1 до Договору факторингу (а.с.36-44 т.1) Клієнт передав Фактору Права Вимоги по 108 кредитних договорах на загальну суму на дату укладення Договору факторингу 113 925 540,93 грн., 11 з яких, на загальну суму 65 788 626,05 грн. - з юридичними особами, 97 на загальну суму 48 136 914,88 грн. - з фізичними.

З матеріалів справи вбачається, що кредити за вказаними кредитними договорами надавались позивачем в доларах США, Євро, Гривнях.

Згідно з п. 1.2 Договору факторингу обсяг (сума) Прав Вимоги визначена Клієнтом на дату укладення цього договору.

Позивачем суму відступлених Прав Вимоги визначено в гривнях за курсами НБУ станом на 22.08.2014, результат наведений у вигляді відповідної Таблиці (а.с.12-14 т.1) в позовній заяві.

Згідно з Актом приймання-передачі прав вимоги (Додаток 2 до Договору факторингу), на виконання Договору факторингу Клієнт передав (відступив) Права Вимоги Факторові, а Фактор прийняв Права Вимоги. Відступлення Прав Вимоги набуло чинності безпосередньо з моменту підписання сторонами цього Акту.

Посилання позивача на обмеження в діяльності ПАТ «Порто-Франко», введені рішенням Управління НБУ № 30 від 11.08.2014, у вигляді заборони передавати третім особам майно та активи банку без погодження з НБУ до уваги колегією суддів не приймаються як необґрунтовані, оскільки зі змісту вказаного рішення (а.с. 25-28 т. 1) слідує, що без погодження з НБУ позивачу було заборонено передавати майно та активи банку в забезпечення вкладникам, іншим кредиторам позивача, третім особам, що за своїм змістом не є тотожнім зазначеній позивачем у позовній заяві забороні передавати третім особам майно та активи позивача без погодження з Національним банком України.

Враховуючи, що за Договором факторингу майно та активи позивача не передавались в забезпечення, застосування до спірних правовідносин вказаного рішення Управління НБУ є безпідставним.

Крім того, сторони уклали два договори, за якими позивач відступив відповідачу права за договорами, які укладались з метою забезпечення вищевказаних кредитних договорів, а саме:

- договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 22.08.2014, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1451 (далі Договір № 1451) (а.с. 46-47 т. 1), відповідно до умов якого позивач як первісний кредитор передав, а відповідач як новий кредитор прийняв всі права вимоги за іпотечними договорами, зазначеними в Додатку № 1 до Договору № 1451 (а.с. 48-50 т. 1);

- договір про відступлення права вимоги за договорами застави від 22.08.2014, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1520 (далі Договір № 1520) (а.с. 51-52 т. 1), відповідно до умов якого позивач як первісний кредитор передав, а відповідач як новий кредитор прийняв всі права вимоги за договорами застави, зазначеними в Додатку № 1 до Договору № 1520 (а.с. 53 т. 1);

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2014 на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 № 610 «Про віднесення публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 103 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АБ «Порто-Франко», на підставі якого з 29.09.2014 розпочато процедуру виведення позивача з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ «Порто-Франко».

Частина 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до витягу з переліку до наказу № 52 від 17.11.2014 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію позивача (а.с.55 т.1) до переліку нікчемних віднесені спірні Договір факторингу, Договір № 1451 та Договір № 1520.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що Договір факторингу та, відповідно, укладені на його виконання Договір № 1451 та Договір № 1520 є нікчемними в силу положень ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вартість переданого права грошових вимог за Договором факторингу є значно занижено.

Суд першої інстанції погодився із зазначеними посиланнями позивача, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), до яких за своєю правовою природою відноситься Договір Факторингу, одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Згідно з п. 1.1 Договору факторингу Клієнт зобов'язався передати у власність Фактору, а Фактор прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1 Договору факторингу Сума Фінансування за Первинними Договорами, зазначеними у Додатку № 1 до цього договору, визначена сторонами як сума у розмірі 6 057 000 грн.

Згідно з визначенням, наведеним в Розділі «Визначення термінів» Договору факторингу, Сума Фінансування - це сума, яка підлягає сплаті Фактором як фінансування Клієнта за цим Договором під відступлення Прав Вимоги.

Отже, як свідчать матеріали справи, позивач як Клієнт за Договором факторингу відступив і за Актом приймання-передачі прав вимоги передав, а відповідач як Фактор прийняв Права Вимоги на загальну суму 113 925 540,93 грн. і в оплату вказаних Прав Вимоги зобов'язався передати в розпорядження позивача Суму Фінансування в розмірі 6 057 000 грн.

Тобто відповідно до умов Договору факторингу відповідач взяв на себе зобов'язання фінансувати позивача в розмірі 6 057 000 грн. (Сума Фінансування) шляхом купівлі в нього Права Вимоги за вказану суму.

Виходячи з наведеного у ст. 1077 ЦК України визначення договору факторингу, фінансування фактором клієнта під відступлення останнім права грошової вимоги відбувається за плату.

Колегія суддів погоджується з відповідачем в тому, що грошова вимога (сума Права Вимоги згідно з умовами Договору факторингу), яка відступлена позивачем відповідачу за Договором Факторингу, не може розглядатися як плата за послугу фінансування, яку відповідач надає позивачу за умовами цього Договору.

Така ж правова позиція висловлена у постанові судової палати з господарських справ Верховного Суду України від 10.07.2007 у справі № 26/347-06-6531.

У пункті 1.3 Договору факторингу сторони домовились, що винагорода відповідача за фінансування позивача відповідно до цього Договору полягає у дисконтуванні суми боргу, що складають предмет Прав Вимоги. Винагорода вважається отриманою Фактором у момент сплати Фактором Суми Фінансування.

З огляду на досліджені обставини справи, сумою боргу в даному випадку є відступлена позивачем сума Прав Вимоги на дату укладення Договору факторингу.

Водночас, згідно з п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.03.2014 за № 342/25119, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення (відповідач в апеляційній скарзі помилково послався на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 за № 373/16389, про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг).

Відповідач в апеляційній скарзі повідомив про те, що Сума Фінансування в розмірі 6 057 000 грн., що в п. 2.1 Договору факторингу, визначена з урахуванням винагороди, яка належить відповідачу як Фактору від позивача як Клієнта, та полягає у дисконтуванні суми боргу.

На думку колегії суддів, для вирішення спору по суті, для з'ясування питання, чи підпадає Договір факторингу під дію п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», необхідно з'ясувати, яку винагороду за надану позивачу послугу фінансування отримає відповідач як Фактор внаслідок дисконтування суми Прав Вимоги, як про це домовились сторони в Договорі факторингу.

Відповідно до Розділу «Загальні питання». Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440:

- дисконтування - це визначення поточної вартості грошового потоку з урахуванням його вартості, яка прогнозується на майбутнє.

- поточна вартість - це вартість, приведена у відповідність із цінами на дату оцінки шляхом дисконтування або використання фактичних цін на дату оцінки.

Враховуючи спосіб плати за послуги фінансування, який обрали сторони в Договорі факторингу, - шляхом дисконтування суми Права Вимоги, Сума Фінансування 6 057 000 грн. - це поточна вартість Права Вимоги (113 925 540,93 грн.), продисконтованої станом на дату укладення договору - на 22.08.2014.

Відповідно, винагорода Фактора дорівнює дисконту (різниці) між сумою Права Вимоги, переданого позивачем відповідачу за Договором факторингу 22.08.2014, тобто станом на дату його укладення (113 925 540,93 грн.), та продисконтованою на цю дату сумою Прав вимоги, тобто поточною вартістю Прав Вимоги (6 057 000 грн.).

За умовами Договору факторингу, поточна вартість Прав Вимоги, тобто продисконтована сума Прав Вимоги, дорівнює Сумі Фінансування, обумовленій пунктом 2.1 Договору факторингу, тобто є платою за відступлене Право Вимоги.

За таких обставин, є підстави стверджувати, що за Договором факторингу позивач відчужив на користь відповідача Право Вимоги на загальну суму 113 925 540,93 грн., одержавши за це в якості плати 6 057 000 грн., тобто з дисконтом в розмірі 107 868 540,93 грн. (113 925 540,93 - 6 057 000), який є винагородою відповідача за надану за Договором факторингу послугу фінансування.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у випадку, якщо неплатоспроможний банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору, такий правочин (у тому числі договір) є нікчемним.

При цьому щодо поняття «звичайна ціна» в даному випадку слід зазначити таке.

Згідно з п.п. 71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

У преамбулі Договору факторингу вказано, що позивач є власником Прав Вимоги на підставі Первинних Договорів.

Відповідно до п. 1.2 Договору факторингу обсяг (сума) Прав Вимоги визначена позивачем на дату укладення цього Договору.

Згідно з Додатком № 1 до Договору факторингу Клієнт відступив Фактору Права вимоги, загальна сума яких на дату укладення Договору факторингу становить 113 925 540,93 грн.

Отже, за відсутністю доведення зворотного, звичайною ціною відступлених Прав Вимоги є сума Прав Вимоги, визначена сторонами в Договорі факторингу, яка становить 113 925 540,93 грн. і дорівнює ринковій ціні.

Саме щодо цієї суми слід оцінювати Договорі факторингу з точки зору наявності правових підстав для віднесення його до нікчемних з підстав п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи, що 20% від суми Права Вимоги дорівнює 22 785 108,19 грн. (113 925 540,93*20%), відповідач мав сплатити за відступлене право вимоги не менше 91 140 432,74 грн. (113 925 540,93 - 22 785 108,19), що становить 80% від 113 925 540,93 грн.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до Розділу «Загальні питання». Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440, ставка дисконту - це коефіцієнт, що застосовується для визначення поточної вартості виходячи з грошових потоків, які прогнозуються на майбутнє, за умови їх зміни протягом періодів прогнозування. Ставка дисконту характеризує норму доходу на інвестований капітал та норму його повернення в післяпрогнозний період, відповідно до якої на дату оцінки покупець може інвестувати кошти у придбання об'єкта оцінки з урахуванням компенсації всіх своїх ризиків, пов'язаних з інвестуванням.

Відповідач в апеляційній скарзі повідомив про те, що, укладаючи договір факторингу, сторони при визначенні розміру дисконту врахували строк заборгованості, і якщо передана відповідачу заборгованість виникла за кредитним договором, виконання зобов'язання за яким прострочене більш, ніж на три роки, то такий борг мав максимальний дисконт через пропуск позовної давності, встановлений ст. 256 ЦК України, а також, що істотною обставиною, що вплинула на дисконтування суми боргу, було те, що до моменту виникнення питання про відступлення прав вимоги позивачем відносно деяких боржників було проведено певні дії, спрямовані на стягнення заборгованості, що право вимоги до таких боржників є для відповідача складнішими за все, оскільки позивачем щодо цих боржників отримано на підставі судових рішень виконавчі листи, які передані до виконавчої служби і на час укладення договору факторингу не повернуто.

Будь-якого розрахунку на підтвердження обґрунтованості визначення розміру дисконту і, відповідно, встановлення поточної вартості Права Вимоги на дату укладення Договору факторингу в розмірі 6 075 000 грн. відповідачем при цьому не наведено.

Водночас позивач, з метою визначення вартості Прав Вимоги, відступлених за Договором факторингу, на підставі договору залучив суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМ України № 14108/12 від 24.12.2012) для відповідної оцінки, за результатами проведення якої оцінювачем Головобородьком Геннадієм Станіславовичем (сертифікат №1000-76-Х від 09.06.2001) складено, а ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» затверджено Звіти:

- Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги по кредитним договорам, що укладені позивачем з юридичними особами у кількості 10 одиниць згідно переліку № 1, яким встановлено, що ринкова вартість прав грошової вимоги за вказаними договорами станом на 22.08.2014 становила 21 465 542 грн. (а.с. 107-171 т. 1);

- Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги по кредитним договорам, що укладені позивачем з фізичними особами у кількості 93 одиниці згідно переліку № 1, яким встановлено, що ринкова вартість прав грошової вимоги за вказаними договорами станом на 22.08.2014 становила 16 995 641 грн. (а.с. 180 -250 т. 1).

Загальна ринкова вартість прав грошової вимоги, відповідно до Звітів, дорівнює 38 461 183 грн. (21 465 542+16 995 641).

На вказані Звіти, за замовленням позивача, ПП «Манускрипт» (сертифікат ФДМ України № 14378/13 від 22.02.2013) надало рецензії (а.с.172-173 т.1, а.с.1-2 т.2), відповідно до яких звіти, складені Головобородьком Г.С., в цілому відповідають вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, але мають незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Суд першої інстанції при вирішенні спору по суті врахував встановлені у Звітах та Рецензіях висновки щодо ринкової вартості прав грошових вимоги, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

Частина 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлює, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Стаття 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлює, що:

- професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна (ч. 1);

- оціночна діяльність може здійснюватися у, серед іншого, й у формі практичної діяльності з оцінки майна, яка полягає у практичному виконанні оцінки майна та всіх процедур, пов'язаних з нею, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами з оцінки майна та у формі рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна (ч. 2);

- практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб'єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону (ч. 3).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» до суб'єктів оціночної діяльності, серед інших, віднесені й суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

За змістом ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Водночас ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлює, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Вказані Звіти та Рецензії складені суб'єктами оціночної діяльності та безпосередньо оцінювачами, які набули цього статуту у встановленому чинним законодавством порядку (склали відповідні іспити та отримали відповідні свідоцтва), виходячи з вимог чинного законодавства України, зокрема, Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440, ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою КМ України від 28.10.2004 № 1442 та інших спеціальних нормативно-правових актів, а отже, у суду відсутні підстави не прийняти вказані Звіти як належні докази у справі.

Посилання відповідача на те, що Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги по кредитним договорам, що укладені позивачем з юридичними особами у кількості 10 одиниць згідно переліку № 1, яким встановлено, що ринкова вартість прав грошової вимоги за вказаними договорами станом на 22.08.2014 становила 21 465 542 грн. та Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги по кредитним договорам, що укладені позивачем з фізичними особами у кількості 93 одиниці згідно переліку № 1, яким встановлено, що ринкова вартість прав грошової вимоги за вказаними договорами станом на 22.08.2014 становила 16 995 641 грн., не є належними доказами у справі, до уваги колегією суддів не приймаються як недоведені.

З огляду на вищевикладене, посилання відповідача на те, що виданий уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію позивача наказ № 52 від 17.11.2014 є незаконним, оскільки його видано з урахуванням висновку суб'єкта оціночної діяльності, до уваги колегією суддів не приймається як такий, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи.

Крім того, слід зазначити про таке.

Відповідно до Розділу «Загальні питання». Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440:

- об'єкти оцінки - майно та майнові права, які підлягають оцінці. Об'єкти оцінки класифікують за різними ознаками, зокрема, об'єкти оцінки в матеріальній та нематеріальній формі, у формі цілісного майнового комплексу;

- об'єкти оцінки у нематеріальній формі - об'єкти оцінки, які не існують у матеріальній формі, але дають змогу отримувати певну економічну вигоду. До об'єктів у нематеріальній формі належать фінансові інтереси (частки (паї, акції), опціони, інші цінні папери та їх похідні, векселі, дебіторська і кредиторська заборгованість тощо), а також інші майнові права.

Відповідно до Розділу «Методичні підходи до оцінки майна та їх основні засади». Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440:

- Оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур (п. 35);

- Оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення (п. 36);

- Для проведення оцінки майна застосовуються, як один із основних, дохідний методичний підхід (п.38);

- Дохідний підхід базується на врахуванні принципів найбільш ефективного використання та очікування, відповідно до яких вартість об'єкта оцінки визначається як поточна вартість очікуваних доходів від найбільш ефективного використання об'єкта оцінки, включаючи дохід від його можливого перепродажу (п. 42);

- Основними методами дохідного підходу є пряма капіталізація доходу та непряма капіталізація доходу (дисконтування грошового потоку). Вибір методів оцінки при цьому залежить від наявності інформації щодо очікуваних (прогнозованих) доходів від використання об'єкта оцінки, стабільності їх отримання, мети оцінки, а також виду вартості, що підлягає визначенню.

За допомогою дохідного підходу визначається ринкова вартість та інвестиційна вартість, а також інші види вартості, які ґрунтуються на принципі корисності, зокрема ліквідаційна вартість, вартість ліквідації тощо.

Інформаційними джерелами для застосування дохідного підходу є відомості про фактичні та (або) очікувані доходи та витрати об'єкта оцінки або подібного майна. Оцінювач прогнозує та обґрунтовує обсяги доходів та витрат від сучасного використання об'єкта оцінки, якщо воно є найбільш ефективним, або від можливого найбільш ефективного використання, якщо воно відрізняється від існуючого використання (п. 43);

- Метод непрямої капіталізації доходу (дисконтування грошових потоків) застосовується у разі, коли прогнозовані грошові потоки від використання об'єкта оцінки є неоднаковими за величиною, непостійними протягом визначеного періоду прогнозування або якщо отримання їх обмежується у часі. Прогнозовані грошові потоки, у тому числі вартість реверсії, підлягають дисконтуванню із застосуванням ставки дисконту для отримання їх поточної вартості (п. 44);

- Ставка дисконту визначаються шляхом аналізу інформації про доходи від використання подібного майна та його ринкові ціни або шляхом порівняльного аналізу дохідності інвестування в альтернативні об'єкти (депозити, цінні папери, майно тощо) (п. 45).

Відповідно до Розділу «Загальні питання». Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМ України від 10.09.2003 № 1440, Національний стандарт № 1 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Як вбачається зі змісту Звітів, замовлену позивачем оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги станом на 22.08.2014, відступленого позивачем відповідачу за Договором факторингу, оцінювачем проведено, відповідно до вимог вказаного Національного стандарту № 1, із застосуванням дохідного підходу з урахуванням методу дисконтування із покладанням в основу визначення вартості майнових прав принципу найбільш ефективного використання й очікування.

Тобто ринкову вартість прав грошової вимоги оцінювачем встановлено за допомогою підходів, методів та принципів, які використовуються при визначенні поточної (дісконтованої) вартості грошових потоків, а відтак, враховуючи, що оцінювачем проведено оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги по кредитним договорам, що укладені позивачем з юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору факторингу, фактично оцінювачем встановлено поточну вартість Прав Вимоги, відступлених позивачем відповідачу за Договором факторингу (113 925 540,93 грн.), яку продисконтовано станом на дату укладення договору - на 22.08.2014. І проведено таку оцінку у порядку, встановленому законом, особою, яка мала необхідний обсяг правоздатності на вчинення таких дій.

Отже, відповідно до Звітів оцінювача, станом на дату укладення Договору факторингу поточна вартість (дисконтована сума) Прав Вимоги на загальну суму 113 925 540,93 грн. дорівнювала 38 461 183 грн. (21 465 542+16 995 641).

При цьому, як вбачається зі змісту вказаних Звітів, оцінку було проведено по 10 кредитних договорах, що укладені позивачем з юридичними особами, та 93 кредитних договорах, що укладені позивачем з фізичними особами, замість 11 та 97 відповідно, зазначених у Додатку № 1 до Договору факторингу, проте вказаний факт колегією суддів не вважається підставою не прийняти Звіти оцінювача як належні докази у справі, оскільки на висновки суду щодо результатів оцінки, викладених оцінювачем у Звітах, вказані обставини не впливають, і вказаний факт не спростовує обставин, на які послався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог і які підтверджені наявними в матеріалах справи документальними доказами.

Якщо висновки оцінювача (Звіти) не брати до уваги, з огляду на обставини справи, враховуючи, що 20% від суми Прав Вимоги (113 925 540,93 грн.) дорівнює 22 785 108,19 грн. (113 925 540,93*20%), для того, що б Договір факторингу не підпав під дію п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідач мав сплатити за відступлене право вимоги не менше 91 140 432,74 грн. (113 925 540,93 - 22 785 108,19), що становить 80% від 113 925 540,93 грн.

Але, навіть якщо взяти до уваги висновок оцінювача, згідно з яким поточна вартість Прав Вимоги станом на 22.08.2014 становила 38 461 183,00 грн., для того, що б Договір факторингу не підпав під дію п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідач мав сплатити позивачу за відступлене право вимоги не менше 30 768 946,40 грн., що становить 80% від 38 461 183,00 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що, незважаючи на те, що сума 6 075 000 становить 15,795% від суми 38 461 138, сума 6 075 000 грн. є меншою за 38 461 138 грн. саме на 635%, як то зазначено судом першої інстанції.

Відповідачем за відступлене позивачу за Договором факторингу Право Вимоги сплачено 6 075 000 грн., що свідчить про те, що позивач відчужив на користь відповідача належні йому майнові права за ціною, нижчою від звичайних цін, що є підставою для віднесення Договору факторингу до нікчемних на підставі норми ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою, якщо неплатоспроможний банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору, такий правочин (у тому числі договір) є нікчемним.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Договір факторингу є нікчемним внаслідок відчуження позивачем на користь відповідача Права Вимоги за ціною, що на більш ніж 20 % нижча від звичайної ціни на вказаний вид майнових прав.

При цьому, думка відповідача про те, що посилання позивача на те, ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу до визнання спірних договорів нікчемними є безпідставними з тих підстав, що заявляти про їх нікчемність Уповноважена особа Фонду мала протягом дії тимчасової адміністрації, є помилковою з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції Закону України від 04.07.2014 № 1586-VII, яка діяла під час введення в позивача тимчасової адміністрації, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п.1 ч. 4 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів як протягом дії тимчасової адміністрації, так і протягом ліквідації.

Крім того, згідно з п. 9 ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб уповноважена особа Фонду на ліквідацію з дня свого призначення виконує повноваження, які визначені частиною другою статті 37 цього Закону, пунктом 4 якої уповноваженій особі Фонду надано право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

Посилання відповідача на те, що уповноважена особа Фонду діяла не в межах своїх повноважень, до уваги колегією суддів не приймаються як недоведені.

Доказів того, що виданий уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію позивача наказ № 52 від 17.11.2014 визнавався недійсним у встановленому законом порядку матеріали справи також не містять.

Також, колегія суддів погоджується з думкою позивача, що відступлення права вимоги по кредитним договорам, укладеним з фізичними особами в іноземній валюті, не відповідає ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», якою заборонено кредитній установі здійснювати уступку вказаної заборгованості. Під дію даної заборони підпадає 27 кредитних договорів.

Так, відповідно до п. 1 розділу 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Розділом 2 вказаного закону встановлено, що під час дії означеного нормативно-правового акту кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Станом на час укладення Договору факторингу Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності, проте, в порушення його норм, на підставі Договору факторингу позивач передав право вимоги за 27 договорами, виконання зобов'язань за якими забезпечено заставою майнових прав на нерухоме майно, а саме:

- № 1317/3-06 від 05.06.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_7. В забезпечення було надано: квартира, загальною площею 65,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

- № 1379/5-08 від 07.08.2008 укладеним між позивачем та ОСОБА_8. В забезпечення було надано: квартиру під АДРЕСА_16, загальною площею 23,6 кв. м.;

- № 2222/1-07 від 03.09.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_9. В забезпечення було надано: земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_9, загальною площею 0,080 га., розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, АДРЕСА_19, що належить на праві власності ОСОБА_10, паспорт НОМЕР_10, виданий Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 18.05.2004 року, ІПН НОМЕР_1, а також накласти арешт на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_19, що належить на праві власності ОСОБА_10, паспорт НОМЕР_10, виданий Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 18.05.2004, ІПН НОМЕР_1;

- № 1397/2-07 від 30.05.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_11. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 61,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_11 (ІПН: НОМЕР_2) та ОСОБА_12 (ІПН: НОМЕР_3);

- № 2749/4-06 від 05.10.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_13. В забезпечення було надано: житловий будинок, загальною площею 64.5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_17; земельна ділянка, площею 0.0505 га, розташований за адресою: АДРЕСА_17; квартиру, загальною площею 68.9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_13 ІПН НОМЕР_4;

- № 1723/1-08 від 08.10.2008 укладеним між позивачем та ОСОБА_14. В забезпечення було надано: квартира, загальною площею 54.8 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4;

- № 1726/3-07 від 10.07.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_15. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 32,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_20, що належить ОСОБА_15;

- № 2448/2-07 від 25.09.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_16. В забезпечення було надано: 27/100 частин квартири, загальною площею 107,2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_5;

- № 2714/2-07 від 23.10.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_17. В забезпечення було надано: квартира загальною площею 66,4 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_6.

- № 1035/1-06 від 15.05.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_18. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_7;

- № 2946/2-06 від 17.10.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_19. В забезпечення було надано: трьохкімнатну квартиру під № 8, в будинку під АДРЕСА_21, загальною площею 78,0 кв. м.;

- № 804/2-07 від 28.03.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_20. В забезпечення було надано: квартира загальною площею 47,8 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_8, яка належить ОСОБА_21 (іпн. НОМЕР_5) на праві власності;

- № 2817/5-07 від 06.11.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_22. В забезпечення було надано: житловий будинок, загальною площею 134,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_18 та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_11, площею 0.1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_18;

- № 811/2-06 від 19.04.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_23. В забезпечення було надано: квартиру загальною площею 30,5 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_9.

- № 2987/2-07 від 30.11.2007 укладеним між позивачемта ОСОБА_24. В забезпечення було надано: квартиру загальною площею 30,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_10.

- № 1669/1-05 від 09.12.2005 укладеним між позивачем та ОСОБА_25. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 71,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_11, яка належить на праві власності ОСОБА_26 (ІПН: НОМЕР_6);

- № 2310/2-07 від 11.09.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_27. В забезпечення було надано: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_22, які належать ОСОБА_27 на праві власності;

- № 699/3-07 від 19.03.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_28. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 104,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_12, яка належить на праві власності ОСОБА_28 (ІПН: НОМЕР_7);

№ 434/7-11 від 20.09.2011 укладеним між позивачем та ОСОБА_29. В забезпечення було надано: квартира під АДРЕСА_23 загальною площею 62,7 кв.м., що належить ОСОБА_30 (РНОКПП НОМЕР_8);

- № 353/4-08 від 05.03.2008 року укладеним між позивачем та ОСОБА_31. В забезпечення було надано: квартиру загальною площею 30,5 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_9;

- № 3091/1-07 від 17.12.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_32. В забезпечення було надано: квартира загальною площею 55,9 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_13.

- № 2701/1-07 від 22.10.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_33. В забезпечення було надано: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_24, загальною площею 42,9 кв. м. та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,084 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_24, що належать ОСОБА_34;

- № 1233/3-08 від 16.07.2008 укладеним між позивачем та ОСОБА_35. В забезпечення було надано: квартиру, загальною площею 44,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_14, яка належить на праві власності ОСОБА_35 та ОСОБА_36;

- № 308/1-08 від 26.02.2008 укладеним між позивачем та ОСОБА_37. В забезпечення було надано: АДРЕСА_25, загальною площею 37,2 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_37;

№ 298/2-07 від 09.02.2007 укладеним між позивачем та ОСОБА_38 В забезпечення було надано: квартиру загальною площею 28,4 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_15, яка належить ОСОБА_38 на праві власності;

- № 818/1-06 від 19.04.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_39. В забезпечення було надано: двокімнатну квартиру, загальною площею 44,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_26, який належить на праві власності ОСОБА_39;

- № 3457/1-06 від 10.11.2006 укладеним між позивачем та ОСОБА_40. В забезпечення було надано: квартиру під АДРЕСА_27, загальною площею 41,4 кв. м.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частина 1 п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначає, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

В той же час частини 2 та 3 п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлюють, що:

- за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним;

- отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на вказані правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недійсним Договору факторингу. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи, що відповідач фактично не набув статусу кредитора за кредитними договорами, право вимоги за якими передано йому за Договором факторингу, в той час як і заставодержатель (ст. 572 ЦК України), і іпотекодержатель (ст. 1 Закону України «Про іпотеку») є кредиторами, відсутність даного статусу у відповідача свідчить про невідповідність вимогам закону також Договору № 1451 та до Договору № 1520, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог позивач в частині визнання вказаних договорів недійсними. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачу права вимоги за нікчемним Договором факторингу, визнання за позивачем права іпотекодержателя за іпотечними договорами, відступленими за Договором № 1451 та права заставодержателя за договорами застави, відступленими за Договором № 1520, слід зазначити таке.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту прав визначений у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що спосіб захисту чи відновлення порушеного права має бути пов'язаний з реальним відновленням даного права чи охоронюваного законом інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, заходи зобов'язального характеру можуть бути покладені на особу при застосуванні реституції тоді, коли вони носять реальний характер, тобто є матеріалістичними - мають відображення у предметах матеріального світу.

Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача повернути позивачу права вимоги за нікчемним Договором факторингу не має матеріального вираження, оскільки сам факт визнання недійсним Договору факторингу засвідчує відновлення цих прав у позивача.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дана вимога є неконкретною, носить абстрактний характер і задоволенню не підлягає. Рішення суду першої інстанції в цій частини залишається без змін.

Враховуючи те, що з моменту визнання недійсними Договору № 1451 та Договору № 1520 статус позивача як іпотекодержателя та заставодержателя є відновленим і його визнання не є заходом, який, в силу ч. 1 ст. 216 ЦК України, застосовується як наслідок недійсності правочину, суд першої інстанції вірно відмовив позивачу й у задоволенні зазначених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в цій частини залишається без змін.

Щодо посилань відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про призначення судової експертизи, про залучення до участі у справі третіх осіб, про припинення провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, слід зазначити, що зі змісту оспорюваного рішення слідує, що всі заявлені відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотання судом були розглянуті та з приводу кожного з клопотань судом було прийнято мотивоване і вірне рішення.

Водночас колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що судова експертиза призначається господарським судом для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань (ч. 1 ст. 41 ГПК України).

Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу (ч. 5 ст. 42 ГПК України).

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч.1); Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч.2); Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ч.3).

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що наявних в матеріалах справи документальних доказів достатньо для вирішення спору сторін по суті, а призначення експертизи, на проведенні якої наполягає відповідач, призведе лише до необґрунтованого затягування в часі вирішення спору сторін по суті.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом порушено вимоги Закону України «Про судовий збір», а саме, не сплачено судовий збір за звернення до суду з позовом, слід зазначити таке.

Пункт 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Колегія суддів вважає помилковою позицію відповідача про те, що даний позов не відноситься до спорів, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 у справі № 910/10144/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 у справі № 910/10144/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 у справі № 910/10144/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14144/15.

Повний текст постанови складено: 23.10.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій