КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Справа№ 910/15669/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року (повний текс якого складено 17.08.15р.) по справі №910/15669/15 (суддя - Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)"

2) Публічне акціонерне товариство "Златобанк"

про визнання кредитного договору недійсним

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банкпро визнання недійсним кредитного договору від 20.01.2009 № 03/09/KL (далі - Кредитний договір) з усіма додатковими договорами, укладеного відкритим акціонерним товариством "Златобанк" (після приведення організаційно-правової форми у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства" - публічне акціонерне товариство "Златобанк", далі ПАТ - "Златобанк") і товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)" (далі - ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)").

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2015 біло залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)" і ПАТ "Златобанк".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані правочини укладено та підписано від імені позивача особами з перевищенням повноважень, а тому вони підлягають визнанню недійсними, оскільки порушують вимоги п. 1 та п. 2 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.15р. в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладання спірного договору та додаткових договорів особи, які укладали дані договори від імені ТОВ «Рівненський насіннєвий завод», мали необхідний обсяг повноважень для підписання правочинів щодо отримання кредиту, оскільки таким правом їх було наділено рішеннями загальних зборів товариства.

Не погодившись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ", звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015р. у справі №910/15669/15 передано на розгляд колегії суддів головуючий суддя Тищенко О.В., судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Розпорядженням Секретаря судової палати від 14.09.15р., у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. на лікарняному сформовано новий склад суду, головуючий суддя Тищенко К.В., судді Мартюк А.І., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалами від 14.09.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд скарг на 29.09.15р.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015р., у зв'язку з виходом судді Іоннікової І.А. з лікарняного, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 29.09.15р. справу №910/15669/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

В судовому засіданні 29.09.15р. у зв'язку з неявкою представників третіх осіб та клопотання апелянта, у відповідності до положень ст. 77 ГПК України, розгляд справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду було відкладено на 20.10.2015 року.

20.10.2015 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представником позивача було подані наступні клопотання: про оголошення перерви,про зупинення провадження у справі, про витребування доказів, про призначення почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів розглянувши дані клопотанні вирішила відмовити в їх задоволенні з огляду на ту обставину, що аналогічні клопотання вже подавалися до місцевого господарського суду та їм було надано належну у відповідності до вимог процесуального законодавства юридичну оцінку.

Крім того розглядаючи дані клопотання у їх сукупності колегія суддів вважає, що дані клопотання направлені апелянтом лише на зловживання своїми процесуальними правами з метою перешкоджання у здійсненні своєчасного розгляду даного господарського спору по суті, адже ні клопотання про оголошення перерви у справі, а ні клопотання про призначення експертизи, ні клопотання про витребування доказів не містять жодних доказів на підтвердження викладених в них обставин, а лише декларують про наявність у апелянта відповідних припущень щодо можливості їх існування, що ще раз переконує колегію суддів у намаганні апелянта затягнути судовий процес.

Відмовляючи апелянту у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів апеляційної інстнації акцентувала свою увагу на наступному.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З поданого позивачем клопотання не вбачається поважних причин для відкладення розгляду справи, при цьому слід відзначити відсутність будь-яких доказів на підтвердження наведених апелянтом причин неможливості явки у судове засідання 20.10.2015 року.

З урахуванням того, що в матеріалах справи міститься достатня кількість доказів для вирішення справи по суті та з огляду на відсутність потреби у обов'язковій участі представника позивача у судовому засіданні, колегія суддів вирішила відхилити заявлене клопотання та продовжити розгляд справи за відсутності представника апелянта.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів викладених скаржником в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Представники інших сторін у справі в судове засідання 20.10.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників позивача та третіх осіб.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2009 між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)" (позичальник) укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у формі кредитної лінії для поповнення обігових коштів з максимальним лімітом заборгованості у сумі 1 500 000 доларів США строком з 20.01.2009 по 20.04.2009 зі сплатою 26 % річних за користування цими коштами.

До Кредитного договору були укладені додаткові угоди, зокрема: додатковий договір від 26.12.2012; додатковий договір від 30.01.2013; додатковий договір від 30.12.2013; додатковий договір від 11.02.2014; додатковий договір від 04.03.2014; додатковий договір від 30.04.2014; додатковий договір від 11.06.2014; додатковий договір від 31.07.2014 (далі - Додаткові договори).

Позивач вказує, що вказані правочини є недійсними, з огляду на таке:

- Банк з порушенням вимог чинного законодавства України вчинив удаваний правочин - вніс зміни до Кредитного договору шляхом укладання Додаткових договорів;

- орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (частина третя статті 92 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України);

- пунктом 5 статті 65 Господарського кодексу України визначено, що правом діяти від імені підприємств без довіреності наділяється його керівник, аналогічне положення також міститься у пунктах 11.8 статуту Товариства (далі - Статут) в редакції, чинній під час укладання оспорюваного Кредитного договору;

- відповідно до пункту 10.1 Статуту вищим органом Товариства є загальні збори учасників;

- до компетенції зборів учасників віднесено затвердження правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн. (підпункт 10.5.9 пункту 10.5 Статуту);

- пунктом 11.9 Статуту передбачено, що директор не має права на вчинення правочинів (укладання, зміну, розірвання договорів або інших угод), витрату коштів або відчуження майна сума (вартість) якого перевищує 100 000 грн. без попередньої згоди загальних зборів учасників Товариства;

- загальними зборами учасників Товариства не було прийнято рішення, оформлене протоколом, щодо укладання Додаткових договорів;

- пунктом 11.10 Статуту визначено, що директор не має права на укладання, зміну, розірвання, незалежно від суми, кредитних договорів, договорів позики, позички, поруки, застави, іпотеки, а також інших договорів, згідно з якими Товариство бере на себе виконання зобов'язань за третіх осіб та договорів про відступлення права вимоги Товариства до боржника за договором третій особі без попередньої згоди зальних зборів учасників;

- загальні збори учасників Товариства не приймали рішення про прийняття зобов'язань третьої особи-1 за Кредитним договором;

- позивачу не відомо з яких підстав Товариство набуло прав та обов'язків за первісного позичальника;

- жодних документів на підтвердження факту затвердження правочину, надання дозволу на звернення до Банку із заявою щодо надання кредиту в сумі 8 471 780,70 грн. немає.

18.07.2012 відповідачем та ПАТ "Златобанк" було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, зокрема за Кредитним договором, у зв'язку з чим Банк набув статусу нового кредитора.

Про укладення вказаного правочину було повідомлено позичальника шляхом надсилання останньому листа ПАТ "Златобанк" від 20.07.2012 №1223.

21.12.2012 загальними зборами учасників ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)" прийнято рішення, оформлене протоколом № 107, яким, зокрема, переведено заборгованість за Кредитним договором на Товариство шляхом укладення договору переведення боргу та надано повноваження директору третьої особи-1 на підписання усіх необхідних документів.

21.12.2012 були проведені загальні збори учасників позивача, за результатами яких прийнято ряд рішень, оформлених протоколом № 150, відповідно до яких Товариство перевело (прийняло) на себе заборгованість за Кредитним договором, а також надано відповідні повноваження директору позивача ОСОБА_3 на укладення із Банком відповідних договорів та підписання усіх інших документів на умовах, запропонованих Банком.

Крім того, до матеріалів справи долучено належним чином засвідчену копію протоколу від 20.01.2009 №78, яким оформлено рішення загальних зборів учасників ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)", відповідно до якого вирішено звернутися із клопотанням до ПАТ "Златобанк" про отримання кредиту у формі кредитної лінії у сумі 1 500 000 доларів США строком на три місяці під 26 % річних та уповноважено генерального директора товариства на укладення із третьою особою-2 Кредитного договору.

Посилаючись на те, що на момент підписання договору від 20.01.2009 року та додаткових договорів, а саме: 26.12.2012; від 30.01.2013; від 30.12.2013; від 11.02.2014; від 04.03.2014; від 30.04.2014; від 11.06.2014; від 31.07.2014 у осіб, які їх підписували від імені ТОВ "Рівнеський насіннєвий завод", були відсутні необхідні повноваження, позивач просив суд визнати кредитний договір з усіма додатковими договорами недійсними з підстав ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсним укладеного між третіми особами кредитного договору від 20.01.2009р. № 03/09/КL з усіма додатковими договорами, які є його невід'ємними частинами.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Позивач вважає, що Банк з порушенням вимог чинного законодавства вчинив удаваний правочин - вніс зміни до Договору шляхом укладання Додаткових договорів від 26.12.2012 року, від 30.01.2013 року та додаткових договорів від 30.12.2013 року, від 11.02.2014 року, 04.03.2014 року, 30.04.2014 року, 11.06.2014 року, 31.07.2014 року.

При цьому позивач зосереджує свою увагу на ту обставину, що загальними зборами учасниками товариства не було прийнято рішення, щодо укладання додаткових договорів до кредитного договору № 03/09/КL від 20.01.2009 року та не було прийнято рішення про надання повноважень директору щодо підписання додаткових договорів до кредитного договору № 03/09/КL, сума яких перевищує 100 000,00 грн. та складає 8 471 780,70 грн.

Проаналізувавши укладений між ПАТ "Златобанк" та ТОВ "Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)" від 20.01.2009р. кредитний договір та додаткові угоди, зокрема: додатковий договір від 26.12.2012; додатковий договір від 30.01.2013; додатковий договір від 30.12.2013; додатковий договір від 11.02.2014; додатковий договір від 04.03.2014; додатковий договір від 30.04.2014; додатковий договір від 11.06.2014; додатковий договір від 31.07.2014, колегія суддів дійшла висновку про відповідність даного договору положенням цивільного законодавства та відсутністю підстав для визнання його недійсним з огляду на наступні обставини.

Поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов'язки їх учасників та засновників визначаються Законом України «Про господарські товариства».

Згідно до ст. 11-1 Закону України «Про господарські товариства» законодавство про господарські товариства ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законодавчих актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з положеннями статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 113 Цивільного кодексу України встановлено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Цивільного кодексу України Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Згідно ч. 1. 2 ст. 143 Цивільного кодексу України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Ст. 143 Цивільного кодексу України кореспондується із ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" від 19.09.1991р. №1576-ХП та встановлює, що товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі Статуту.

У відповідності до стаття 23 Закону України «Про господарські товариства» (чинному на момент виникнення спірних правовідносин) органи управління товариством та їх посадові особи управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства.

Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства.

Згідно з приписами ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: 1) визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; 2) внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу; 3) створення та відкликання виконавчого органу товариства; 4) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; 5) затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; 6) вирішення питання про придбання товариством частки учасника; 7) виключення учасника із товариства; 8) прийняття рішення про ліквідацію товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу.

Статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань.

Питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу товариства.

За умовами статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ", в редакції, чинній на дату укладення спірного договору, вищим органом Товариства є Загальні Збори його учасників.

Як вбачається з матеріалів справи, загальними зборами учасників ТОВ «Агро ХХІ», що відбулися 21.12.2012р.,29.11.2013, 10.02.2014, 31.03.2014, 24.04.2014 , було попередньо схвалено вчинення оспарюваних правочинів, про що зазначено відповідно в протоколах №150 від 21.12.2012р., № 242/1 від 29.11.2013, № 257/1 від 10.02.2014, № 267/01 від 31.03.2014, № 275 від 24.04.2014, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Зазначені рішення загальних зборів учасників ТОВ «Агро ХХІ» оскарження не підлягали.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, спірні правочини підписані зі сторони третьої особи-1 та позивача їх повноважними представниками на виконання рішень загальних зборів, а саме: генеральним директором ОСОБА_4; директором ОСОБА_5; директором ОСОБА_6.

Зі змісту протоколів 20.01.2009 № 78; від 21.12.2012 № 107; від 21.12.2012 № 150; від 29.11.2013 № 242/1; від 10.02.2014 № 257/1; від 31.03.2014 № 267/01 та від 24.04.2014 № 275 вбачається, що загальні збори учасників позивача та третьої особи-1, як вищі органи товариства, вирішили надати згоду відповідним керівникам на укладення спірних правочинів.

Таким чином, генеральний директор ОСОБА_4; директор ОСОБА_7; директор ОСОБА_6 при укладенні оспорюваних правочинів діяли в межах повноважень, наданих статутами та рішеннями вищих органів товариств, та мали відповідні дозволи на укладення Кредитного договору та Додаткових угод.

Колегія суддів відноситься критично до тверджень апелянта стосовно порушення уповноваженим представниками позивача повноважень щодо укладання кредитного договору, наданих їм відповідними рішенням загальних зборів, оскільки умови укладеного кредитного договору та додаткових угод до нього не суперечать рішенням прийнятим загальними зборами товариства..

Таким чином проаналізувавши положення Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ», колегія суддів дійшла висновку про наявність у представників товариства відповідних повноважень на укладання спірних додаткових угод до кредитного договору № 03/09/КL від 20.01.2009, внаслідок чого доводи позивача з цього приводу є необґрунтованими та безпідставними, а отже і підстав для визнання даних правочинів недійсними колегія суддів не вбачає.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 11.08.2015 року по справі № 910/15669/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15669/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова