РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/20226/15

За позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
до Дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ"
простягнення 1 843 942,89 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Алавердян Т.О. - представник за довіреністю № 91/2014/11/27-3 від 27.11.2014
від відповідачаПількевич Є.А. - представник за довіреністю № 152 від 06.10.15

В судовому засіданні 21.10.15, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до Дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" про стягнення 1 843 942,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішеннями Господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013 та № 910/25893/13 від 21.03.2014 було визнано за відповідачем основну суму заборгованості за спожиту теплову енергію перед ПАТ "Київенерго" у розмірі 2831034,95 грн. На виконання зазначених рішень були видані накази та відкритті виконавчі провадження з встановленою датою добровільного виконання рішення. За доводами позивача, відповідач рішення суду добровільно не виконав, погасив основну суму боргу частково, в результаті чого у відповідача залишається не сплачена основна сума заборгованості за рішенням № 910/2450/13 у розмірі 1 329 016,71 грн. та за рішенням № 25893/13 у розмірі 1 336 970,55 грн. Таким чином, позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 1 729 776,74 грн. та 3% річних у розмірі 114 166,15 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.08.2015 порушено провадження у справі № 910/20226/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 23.09.2015.

22.09.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.09.2015 розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України було відкладено на 07.10.2015.

У судове засідання, призначене на 07.10.2015, з'явились представники сторін, представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи та заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 1 824 341,40 грн., з яких: інфляційна складова боргу у розмірі 1682 825,97 грн та 3 % річних у розмірі 141 515,43 грн.

Позивач, відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 р. N 2453-VI), вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.5 Листа Вищого господарського суду від 14.08.2007 № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року", якщо в заяві позивача "про уточнення позовних вимог" відсутнє посилання на статтю 22 ГПК та не зазначено, що заяву подано про зміну предмета або підстав позову, господарський суд має виходити з ретельного дослідження змісту поданої заяви та співвідношення такого змісту з раніше заявленими позовними вимогами.

Дослідивши заяву позивача, суд дійшов висновку, що за своїм змістом вказана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік ззменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

У судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи та подав письмове клопотання про продовження строків розгляду спору.

Представник позивача щодо клопотання про відкладення розгляду справи заперечував.

Керуючись ст. 69, 77 ГПК України, суд задовольнив клопотання представника відповідача, продовжив строк вирішення спору та оголосив перерву в судовому засіданні до 21.10.15.

В судове засідання 21.10.15 представники сторін з'явились, представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду скарги на дії державної виконавчої служби у справі № 910/2450/13. Представник позивача проти клопотання про зупинення провадження у справі заперечував. Дослідивши клопотання представника відповідача суд відмовив в його задоволенні, оскільки результати розгляду скарги на дії виконавчої служби щодо примусового виконання судового рішення у справі 910/2450/13, не можуть вплинути на результати розгляду спору у даній справі.

Представники сторін надали пояснення по суті спору, представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про уточнення від 07.10.15, представник відповідача проти позову заперечував, з тих підстав, що позивачем не надано доказів, що порушення, яке полягає у невиконанні рішень судів щодо стягнення на користь позивача заборгованості за рішеннями Господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013 та № 910/25893/13 від 21.03.2014, сталось з вини відповідача, а також не наведено правових підстав згідно яких, на завершальній стадії судового процесу передбачено стягнення додаткових штрафних санкцій за невиконання посадовими особами Державної виконавчої служби України своїх обов'язків по проведенню виконавчих дій в терміни, передбачені законом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13, що набрало законної сили 28.03.13, позовні вимоги ПАТ «Київенерго» задоволено повністю, вирішено стягнути з Дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" основний борг в сумі 1490160,51 грн., три проценти річних в розмірі 19339,47 грн., пеню в сумі 69870,68 грн., а також судовий збір - 31587,41 грн.

Вказаним рішенням встановлено факт наявності основної заборгованості ДП "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" перед ПАТ «Київенерго» за спожиту теплову енергію за період з 01.02.12 по 01.01.13 за договором № 2690058 від 15.10.2001 року на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 1490160,51 грн.

На виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13 було видано наказ від 29.03.13, який було подано стягувачем для примусового виконання до органів виконавчої служби. 21.05.2013 державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільного виконання рішення суду до 28.05.13.

Як вбачається з матеріалів справи, часткова оплата вказаної заборгованості була здійснена відповідачем 04.07.13 в сумі 10297,31 грн.. 17.02.14 в сумі 150 846,49 грн., 17.07.15 в сумі 14275,43 грн, таким чином станом на момент вирішення даного спору сума основного боргу, що підлягає стягненню за рішенням господарського суду м. Києва від 13.03.13 № 910/2450/13 складає 1 314 741,28 грн.

Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13, що набрало законної сили 08.04.14, позовні вимоги ПАТ «Київенерго» задоволено повністю, вирішено стягнути з Дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" основний борг в сумі 1340874,44 грн., три проценти річних в розмірі 25295,82 грн., пеню в сумі 79766,59 грн., а також судовий збір - 28918,74 грн.

Вказаним рішенням встановлено факт наявності основної заборгованості ДП "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" перед ПАТ «Київенерго» за спожиту теплову енергію за період з 01.01.13 по 31.10.13 за договором № 2690058 від 15.10.2001 року на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 1340874,44 грн.

На виконання рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13 було видано наказ від 08.04.14, який було подано стягувачем для примусового виконання до органів виконавчої служби. 21.08.2014 державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільного виконання рішення суду до 28.08.14.

Як вбачається з матеріалів справи, часткова оплата вказаної заборгованості була здійснена відповідачем 05.06.14 в сумі 3903,89 грн., 20.07.15 в сумі 89385,18 грн., таким чином станом на момент вирішення даного спору сума основного боргу, що підлягає стягненню за рішенням господарського суду м. Києва від 21.03.14 № 910/25893/13 складає 1 247585,37 грн.

Позивачем з посиланням на невиконання відповідачем самостійно у строки, встановлені постановами про відкриття виконавчих проваджень від 21.05.2013 та 21.08.2014, вимог державного виконавця про сплату суми основної заборгованості, на підставі рішень господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013 та № 910/25893/13 від 21.03.2014, здійснено нарахування відповідачу інфляційних втрат в розмірі 970 095,87 грн. та 3 % річних в розмірі 97488,65 грн. (рішення господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013), що нараховані за період з 28.05.13 по 07.10.15, а також інфляційних втрат в розмірі 712 730,10 грн. та 3 % річних в розмірі 44026,78 грн. (рішення господарського суду м. Києва № 910/25893/13 від 21.03.2014), що нараховані за період з 28.08.14 по 07.10.15.

При цьому, наявність грошових зобов'язань відповідача по сплаті позивачу заборгованості у розмірі 1314741,28 грн. (з урахуванням часткових оплат) підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13, заборгованості в розмірі 1247585,37 грн. (з урахуванням часткових оплат) підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду м. Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13 та від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

За змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 №13/210/10 та від 12.09.2011 №6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів виконано частково, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз 3, 4 п. 7.1 Постанови № 14 якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що нарахування інфляційних нарахувань на суму заборгованості може здійснюватись на суму основної заборгованості до повного виконання рішення в цій частині.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з положень ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 611 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення інфляційних та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши наведений позивачем в уточнені до позовної заяви розрахунок заборгованості, відповідно до якого розмір 3 % річних складає 97488,65 грн. та розмір інфляційних втрат складає 970095,87 грн. за період з 28.05.13 по 07.10.15 (рішення суду від 13.03.13 № 910/2450/13) та розмір 3 % річних складає 44026,78 грн. та розмір інфляційних втрат складає 712 730,10 грн. за період з 28.08.14 по 07.10.15 (рішення суду від 21.03.14 № 910/25893/13), суд дійшов висновку про його обґрунтованість та арифметичну правильність, в зв'язку з чим зазначені суми підлягають стягненню з відповідача.

Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність стягнення з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 1 682 825 грн. 97 коп. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 141 515 грн. 43 коп.

Заперечення відповідача щодо відсутності його вини у невиконанні рішень господарського суду м. Києва від 13.03.13 № 910/2450/13 та від 21.03.14 № 910/25893/13 є необґрунтованими, оскільки відповідно до положень ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковим на всій території України, зокрема і для відповідача. Суд зазначає, що обов'язок відповідача сплатити заборгованість факт існування якої встановлений рішенням суду є безумовним, та не може залежати від дій чи бездіяльності органів виконавчої служби.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, всебічно і ґрунтовно дослідивши всі обставини справи з врахуванням наданих доказів прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх в повному обсязі.

Згідно статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент звернення позивача з даним позовом) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п.1.ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, яка розцінюється судом як заява про зменшення позовних вимоги, а також клопотання позивача про повернення судового збору, суд дійшов висновку про необхідність повернути позивачу зайво сплачений судовий збір в розмірі 392 грн. 03 коп. з Державного бюджету України.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (02094, м.Київ, вул. Попудренка, 34, ідентифікаційний код 02140024) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м.Київ, Печерський район, пл. Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305, р/р № 1 у ГУ по м.Києву та Київській обл. ВАТ "Ощадбанк", МФО 322669) 3% річних у розмірі 141 515 (сто сорок одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 43 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 682 825 (один мільйон шістсот вісімдесят дві тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 36486 (тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 83 коп.

3. Повернути з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 392 грн. 03 коп. на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 00131305), що був сплачений згідно платіжного доручення № від 01.07.2015 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г