РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/24897/15

За позовом Корпорації «Енергоресурс-інвест»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДГАЗБУД»

про стягнення 281 046,37 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Дуб О.Р. - представник за довіреністю від 14.01.2015

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 28.10.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Корпорації «Енергоресурс-інвест» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДГАЗБУД» про стягнення 281 046,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.06.2014 між сторонами було укладено договір № 23-5/14, на підставі якого позивачем було виготовлено і поставлено продукцію на загальну суму 764 488,06 грн., який був частково оплачений відповідачем. За доводами позивача, відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання щодо оплати поставленої продукції, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 281 046,37 грн., з яких: 114 488,06 грн. - основний борг, 71 716,65 грн. - пеня, 86 994,33 грн. - інфляційні втрати та 7 847,33 грн. - 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.09.2015 порушено провадження у справі № 910/24897/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 21.10.2015.

20.10.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 21.10.2015, з'явився представник позивача, який щодо клопотання про відкладення розгляду справи зазначив на розсуд суду.

Ухвалою суду від 21.10.2015 розгляд справи було відкладено на 28.10.2015.

У судове засідання 28.10.2015 з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду не виконав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов?язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це -складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що представник відповідача в судове засідання 28.10.2015р., не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка деяких учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

17 червня 2014 року між Корпорацією «Енергоресурс-інвест» (надалі - виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СХІДГАЗБУД» (надалі - замовник, відповідач) було укладено договір №3 23-5/14 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов'язується виготовити і поставити, а замовник прийняти та оплатити теплогідроізольовані сталеві труби та елементи в металевій оболонці, комплектування для теплових мереж надалі - продукцію, згідно відповідної Специфікації.

Загальна сум поставки за даним договором складає 764 488,06 грн в т.ч. ПДВ (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 4.1. договору замовник оплачує поставлену виконавцем продукцію за ціною, передбаченою у Специфікації відповідно до виставлених рахунків та або видаткових накладних.

Розрахунки за поставлену продукцію здійснюється в безготівковому порядку на р/рахунок виконавця (п. 5.1. договору).

Повний розрахунок за кожну поставлену продукцію проводиться замовником протягом 60 календарних днів від дати передачі продукції, згідно з видатковими накладними. Датою передачі продукції від виконавця замовнику вважається момент вручення продукції при її доставці на об'єкт будівництва за адресою: філіал Завод «Енергія» ПАТ «Київенерго», м. Київ, вул.. Колекторна, 44. Дата передачі продукції визначається згідно з видатковою накладною, товарно-транспортною-накладною (п. 5.2. договору).

Відповідно до п. 8.1. договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

За доводами позивача Корпорація «Енергоресурс-інвест» на виконання вимог договору виготовила та поставила відповідачу продукцію на загальну суму 764 488,06 грн, згідно з видатковими накладними № 0711-5 від 11.07.2014 р. на суму 334 129,63 грн; № 0715-5 від 17.07.2014 р. на суму 327 673,57 грн та № 0718-5 від 18.08.2014 р. на суму 102 684,86 грн. Відповідачем в свою чергу продукція була прийнята та частково оплачена у сумі 650 000,00 грн, у зв'язку з чим у відповідач утворився борг у розмірі 114 488,06 грн.

Отже, спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням, на думку позивача, зобов'язань за договором щодо оплати товару з боку відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 5.2. договору повний розрахунок за кожну поставлену продукцію проводиться замовником протягом 60 календарних днів від дати передачі продукції, згідно з видатковими накладними

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу товар на суму 764 488,06 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін, а саме: № 0711-5 від 11.07.2014 р. на суму 334 129,63 грн; № 0715-5 від 17.07.2014 р. на суму 327 673,57 грн та № 0718-5 від 18.08.2014 р. на суму 102 684,86 грн.

Відповідачем у свою чергу було прийнято товар, що підтверджується довіреністю на отримання цінностей № 18 від 11.07.2014 та частково оплачено у сумі 650 000,00 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача. А тому на момент звернення позивача до суду з позовом, борг відповідача становив 114 488,06 грн (764 488,06 грн - 650 000,00 грн).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 5.2. договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи по суті настав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був поставлений товар, що підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами, копії яких містяться в матеріалах справи. Проте відповідач, в порушення дійсних домовленостей, не розрахувався за поставлений товар, у зв'язку з чим його заборгованість складає на момент вирішення спору 114 488,06 грн.

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 114 488,06 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 71 716,65 грн, 3% річних у розмірі 7 847,33 грн та інфляційних втрат у розмірі 86 994,33 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором поставки строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.2. договору за порушення термінів оплати продукції замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ встановленої на цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочення. Строк нарахування пені а також строк позовної давності щодо її стягнення за цим пунктом становить 3 (три) роки

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною першою ст. 229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Враховуючи положення ст. 6, ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до умов яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних за період зазначений позивачем у позовній заяві.

Перевіривши розрахунки позивача, суд встановив, що розмір пені, інфляційних втрат, 3 % річних становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягають суми у розмірах, заявлених позивачем: пеня у розмірі 71 716,65 грн, 3% річних у розмірі 7 847,33 грн та інфляційні втрати у розмірі 86 994,33 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов, а також заперечень щодо заявлених позивачем доводів суду не надав.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДГАЗБУД» (01004, м. Київ, вул.. Горького, буд. 23-А; ідентифік5аційний код 32727885) на користь Корпорації «Енергоресурс-інвест» (79035, м. Львів, вул.. Зелена, буд. 131; ідентифікаційний код 30336890) основну суму заборгованості у розмірі 114 488 (сто чотирнадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн 06 коп.; пеню у розмірі 71 716 (сімдесят одна тисяча сімсот шістнадцять) грн 65 коп.; 3% річних у розмірі 7 847 (сім тисяч вісімсот сорок сім) грн 33 коп.; інфляційні втрати у розмірі 86 994 (вісімдесят шість тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири) грн 33 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 215 (чотири тисячі двісті п'ятнадцять) грн 70 коп..

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.10.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.