ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2015 р. Справа № 920/1265/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Бородіна Л.І.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представника:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1 за довіреністю від 01.06.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Конотопагротехсервіс (вх.4921С/2) на рішення господарського суду Сумської області від 17.09.2015 року у справі №920/1265/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного Банку СТОЛИЧНИЙ в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ АБ СТОЛИЧНИЙ ОСОБА_2, м. Суми;

до Публічного акціонерного товариства Конотопагротехсервіс, с.Привокзальне, Конотопський район, Сумська область;

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 5069560,28 грн. заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору №1583-КЮ-13 від 18.12.2013року, в тому числі: 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45грн. нарахованих відсотків, 328918,92 грн. прострочених відсотків, 1134767,10 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 47463,57 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24 грн. штрафу.

17 вересня 2015 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог №14-05-1943/1 від 17.09.2015 року, в якій у звязку із перерахуванням суми пені просив суд стягнути з відповідача 4579599,04 грн. заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору № 1583-КЮ-13 від 18.12.2013 року, в тому числі: 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328918,92 грн. прострочених відсотків, 651479,42 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 40790,01 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Сумської області від 17.09.2015 року (суддя Лугова Н.П.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Конотопагротехсервіс на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку Столичний 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328918,92 грн. прострочених відсотків, 651479,42 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 40790,01 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24 грн. штрафу. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Конотопагротехсервіс в доход Державного бюджету України 73080,00 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.09.2015 року по справі №920/1265/15 у частині нарахування штрафу у розмірі 1931,24 грн.; та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у частині нарахування штрафу у розмірі 1931,24 грн. Судові витрати - покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що нарахований штраф у розмірі 1931,24 грн. відповідно до природи нарахування штрафних санкцій по суті є пенею, а пеню у розмірі 40790,01 грн. вже було нараховано відповідачу. Апелянт вважає нарахування штрафу у розмірі 1931,24 грн. необґрунтованим та незаконним. Також, зазначає, що апелянт не був присутній у судовому засіданні, коли приймалось оскаржуване рішення, був позбавлений можливості висловитись з приводу належності та допустимості доказів, наданих позивачем, та надати свої докази у спростування позовних вимог позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, її розгляд призначено на 02.11.2015р. о 10:00 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Лакіза В.В., суддя Шевель О.В.

Розпорядженням голови суду від 02.11.2015р. у звязку з відрядженням судді Лакізи В.В. та відпусткою судді Шевель О.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Бородіна Л.І.

29.10.2015р. від апелянта до суду надійшла заява (вх.№14803) про зупинення провадження по справі, в якій, посилаючись на ст.79, ст.99 ГПК України, просить зупинити провадження у справі №920/1265/15 до вирішення по суті та прийняття рішення в іншій, повязаній з даною справою №920/1646/15, що розглядається господарським судом Сумської області. До вказаної заяви відповідачем надано копію позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним.

У судовому засіданні 02.11.2015р. представник апелянта підтримав заяву про зупинення провадження по справі.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання ПАТ "Торговий дім "Конотопагротехсервіс" про зупинення провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з наступного.

Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що 21.10.2015 року ПАТ «Конотопагротехсервіс» звернувся до господарського суду Сумської області з позовом щодо визнання недійсним кредитного договору №1583-КЮ-13, на підставі якого стягнуто грошові кошти з ПАТ «Конотопагротехсервіс» у справі №920/1265/15. Як стверджує заявник, 26.10.2015р. господарським судом Сумської області винесено ухвалу про порушення провадження у справі №920/1646/15 про визнання недійсним кредитного договору №1583-КЮ-13.

Доказів порушення провадження у справі №920/1646/15 визнання недійсним кредитного договору №1583-КЮ-13 заявник суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Виходячи зі змісту вимог вищезазначеної статті, необхідною передумовою для зупинення провадження у справі мають бути обставини, що унеможливлюють розгляд по суті заявлених позовних вимог до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому, висновок суду про наявність підстав для зупинення провадження у справі має ґрунтуватися на встановлених судом обставинах, що підтверджують не тільки пов'язаність справ, але й неможливість розгляду однієї справи до вирішення іншої.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясувати: як пов'язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Пунктом 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 передбачено, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому, пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази, керуючись законом.

Предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення 5069560,28 грн. заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору № 1583-КЮ-13 від 18.12.2013 року, в тому числі: 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328918,92 грн. прострочених відсотків, 1134767,10 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 47463,57 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24 грн. штрафу у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору№1583-КЮ-13.

Будь-яких доказів недійсності кредитного договору № 1583-КЮ-13 від 18.12.2013 року або наявності в господарському суді Сумської області спору щодо правомірності вказаного договору матеріали справи не містять.

Таким чином, кредитний договір № 1583-КЮ-13 від 18.12.2013 року, за яким стягувалися кошти на час розгляду господарським судом Сумської області був чинним, залишається таким на момент розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні об'єктивні обставини для зупинення провадження справі, а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для зупинення та відмову в задоволенні заяви про зупинення провадження у даній справі.

30.10.2015р. від позивача до суду надійшов відзив (вх.№14843) на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд залишити без змін рішення господарського суду Сумської області від 17.09.2015р. у справі №920/1265/15, а апеляційну скаргу ПАТ «Конотопагротехсервіс» - без задоволення. Зокрема, позивач зазначив, що сума штрафу у розмірі 1931,24 грн. розрахована у відповідності до п.6.3 кредитного договору (за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 0,5% від суми невиконаного зобовязання (за кожне порушення строку сплати процентів). Позивач зазначив, що відповідач, укладаючи кредитний договір, погодився з такою умовою. Також, позивач зазначив, що з 18 вересня 2015 року у ПАТ АБ «СТОЛИЧНИЙ» запроваджено процедуру ліквідації, у звязку з чим ПАТ АБ «СТОЛИЧНИЙ» вживає всі заходи щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами боржників банку для повернення грошових коштів вкладникам та іншим кредиторам банку.

У судовому засіданні апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений ухвалою суду від 19.10.2015р., копію якої отримав 26.10.2015р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

18 грудня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 1583-КЮ-13, відповідно до якого позивач зобовязується відкрити відповідачеві відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 3300000,00 грн. (три мільйони триста тисяч гривень) зi сплатою 19% річних, строком до 17 грудня 2014 року, з кінцевим терміном повернення 17 грудня 2014 року, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався використати кредит на цілі, передбачені договором, сплатити позивачеві проценти за користування кредитом, комісії у розмірі та порядку, передбачені договором, повернути суму кредиту в порядку і строки, обумовлені договором (а.с.8-а.с.10).

10 квітня 2014 року додатковою угодою №1 сторонами внесені зміни до кредитного договору, а саме, пункт 1.1 договору викладено у наступній редакції: «За цим договором банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 3500000,00 грн. (три мільйони пятсот тисяч гривень) зi сплатою 19 % річних, строком до 17 грудня 2014 року, з кінцевим терміном повернення 17 грудня 2014 року».

Пункт 4.2 кредитного договору викладено у наступній редакції: «Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 3500000 грн. 00 коп. на термін з 18 грудня 2013 року до 17 грудня 2014 року (включно) за умовою повернення кредиту 17 грудня 2014 року та щомісячною сплатою процентів в розмірі 19 % річних» (а.с.11).

Згідно з пунктом 4.4. договору банк відкриває на імя відповідача рахунок в ПАТ Столичний (МФО397133): 00-позичковий рахунок; 00- рахунок для сплати процентів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, зокрема, випискою по особовому рахунку №00 за період з 18.12.2013 року по 06.08.2015 року, позивач надав відповідачеві грошові кошти в сумі 3500000,00 грн. наступними траншами: 18 грудня 2013 року 3300000,00 грн.; 10 квітня 2014 року 100000,00 грн.; 07 травня 2014 року 75000,00 грн.; 10.06.2014 року 25000,00 грн. (а.с.12-а.с.13).

Відповідно до п.5.2, п.5.3 кредитного договору повернення кредиту відбувається 17 грудня 2014 року (включно) шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок, вказаний в п. 4.4 цього договору.

Згідно з пунктом 5.4 договору, у разі порушення позичальником повернення строків сплати кредиту, проценти за користування нараховуються банком до повного повернення кредиту позичальником.

Приписами пункту 6.1. договору передбачено, що відповідач за користування кредитними коштами щомісяця сплачує позивачеві проценти у розмірі 19 % річних, які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом за фактичну кількість днів періоду нарахування процентів з урахуванням фактичної календарної кількості днів у році. Нараховані проценти підлягають сплаті на дату платежів по процентам за кредитом в гривнях на рахунок, вказаний в п.4.4 договору.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач узяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка становить: 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328 918,92 грн. прострочених відсотків, 651479,42 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 40790,01 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24 грн. штрафу.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст. 1055 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.345 Господарського кодексу України).

Частиною 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, позивачем направлені відповідачеві вимоги щодо погашення заборгованості, зокрема, № 07-20/3163 від 24.12.2014 року, № 07-26/116 від 13.01.2015 року, № 07-26/172 від 20.01.2015 року, № 07-26/329 від 11.02.2015 року (а.с.19-а.с.26).

Доказів сплати боргу відповідачем матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328 918,92 грн. прострочених відсотків.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також в ч.1 ст.611, ч. 2-4 ст.612, ч.1,2 ст.220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Щодо доводів апелянта про те, що штраф у розмірі 1931,24 грн. відповідно до природи нарахування штрафних санкцій по суті є пенею, то необхідно виходити з такого.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним.

Відповідно до пункту 5.5 договору у разі порушення строків сплати кредиту, відповідач сплачує позивачу пеню, яка нараховується на суму несплаченої заборгованості по кредиту, iз розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховувалась пеня.

У разі порушення строку сплати процентів за кредитом, відповідач сплачує позивачу пеню, яка нараховується на суму несплачених процентів за користування кредитом, із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховувалась пеня (п. 6.2. договору).

Пунктом 6.3 кредитного договору встановлено, що за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом відповідач сплачує позивачу штраф у poзмірі 0,5% від суми невиконаного зобов'язання (за кожне порушення строку сплати процентів).

Перевіривши розрахунок пені, судом першої інстанції встановлено, що позивачем нарахована пеня у сумі 651479,42 грн. за прострочення заборгованості за кредитом за період з 18.12.2014 року по 15.05.2015 року, виходячи з суми боргу у розмірі 3500000,00 грн., та 40790,01 грн. пені за простроченими нарахованими доходами за наступні періоди: з 13.01.2015 року по 26.01.2015 року, з 11.02.2015 року по 10.03.2015 року, за період з 11.03.2015 року по 13.04.2015 року, за період з 14.04.2015 року по 12.05.2015 року, за період з 13.05.2015 року по 10.06.2015 року, за період з 11.06.2015 року по 11.07.2015 року з урахуванням часткової сплати відповідачем суми процентів.

Також, судом встановлено, що відповідно до розрахунку сума нарахованого штрафу складає 1931,24 грн.

Під час перегляду судом порушень при нарахуванні суми пені та штрафу не встановлено.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Статтею 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань № 2921-ІІІ від 10.01.2002р. визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 цього ж Кодексу встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 09.04.2012 року у справі № 20/246-08 про стягнення суми пені та штрафу за порушення зобовязання.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені та штрафу передбачене діючим законодавством України та умовами договору, місцевий господарський суд правомірно та обґрунтовано задовольнив вимоги щодо стягнення пені в сумі 651479,42 грн. за прострочення заборгованості по кредиту, 40790,01 грн. пені за простроченим нарахованими доходами та 1931,24 грн. штрафу.

Крім того, в обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що апелянт не був присутній у судовому засіданні, коли приймалось оскаржуване рішення, був позбавлений можливості висловитись з приводу належності та допустимості доказів, наданих позивачем, та надати свої докази на спростування позовних вимог позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ АБ «СТОЛИЧНИЙ» звернулася до господарського суду Сумської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Конотопагротехсервіс" про стягнення заборгованості за кредитним договором №1583-КЮ-13 від 18.12.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 12.08.2015р. по даній справі прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі. Розгляд справи призначено на "31" серпня 2015 р. о 10:40 год. (а.с.1).

У судовому засіданні 31.08.2015р., в якому був присутній представник відповідача ОСОБА_3, враховуючи заявлене усне клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, та необхідність надання можливості сторонам по справі надати суду додаткові (за наявності) докази, які мають суттєве значення для повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, судом оголошено перерву в розгляді справи до 17.09.2015р. до 10:30 год., що підтверджується матеріалами справи (а.с.38-а.с.39, а.с.40).

17.09.2015р. представником відповідача до господарського суду Сумської області надано клопотання (вх.№10748) про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовано відмовив в його задоволенні, враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов'язковою, при цьому правомірно зазначив наступне.

Згідно зі ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

Приписами пункту 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, встановлено, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Водночас, відповідач не позбавлений права надати суду письмові пояснення по суті поданого позову.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлені обставини, за яких господарський суд відкладає в межах строків, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Крім того, згідно зі ст.69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Колегія суддів зазначає, що у суді першої інстанції відповідач був повідомлений належним чином про дату проведення судового засідання, мав можливість надати до суду докази та пояснення по справі, однак не скористався своїм правом, що підтверджується матеріалами справи (а.с.40).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що матеріали справи свідчать про дотримання вимог процесуального законодавства щодо порядку повідомлення про дату, час та місце судового засідання в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача 3500000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56479,45 грн. нарахованих відсотків, 328918,92 грн. прострочених відсотків, 651479,42 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом, 40790,01 грн. пені за простроченими нарахованими доходами, 1931,24 грн. штрафу.

Згідно зі ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, а підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі, прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. Судова колегія також зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 ГПК України, - колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Конотопагротехсервіс залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 17.09.2015 року у справі №920/1265/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03.11.2015 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя Л.І.Бородіна