ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Справа № 910/26387/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Іванової Л.Б. - головуючого, Гольцової Л.А., Козир Т.П.,

за участю представників: позивача - Михалюк О.І. дов. № 3 від 9 січня 2015 року та відповідача - Гордова М.М. дов. б/н від 20 лютого 2014 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу ТОВ "Стиролоптфармторг" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2015 року у справі Господарського суду міста Києва за позовом ТОВ "Стиролоптфармторг" до ТОВ Науково-виробничий центр "Бам Проект" про визнання договору недійсним,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ТОВ "Стиролоптфармторг" (далі - позивач) звернулось до ТОВ Науково-виробничий центр "Бам Проект" (далі - відповідач) з позовом про визнання недійсним договору № 18-11 на виконання проектних робіт, укладеного сторонами 11 травня 2011 року, та стягнення грошових коштів у розмірі 140000 гривень 00 коп. (з урахуванням заяви про зміну предмета позову № 380 від 24 грудня 2014 року).

Позовні вимоги обгрунтовані відсутністю у відповідача ліцензії на проведення проектувальних робіт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ "Стиролоптфармторг" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 18 травня 2015 року - без змін.

У касаційній скарзі ТОВ "Стиролоптфармторг" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18 травня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2015 року, направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм ст. 227 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 34, ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України.

Стверджує, що судами неправильно застосовано Ліцензійні умови у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 392 від 6 жовтня 2010 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 травня 2011 року між ТОВ "Стиролоптфармторг" (замовник) та ТОВ Науково-виробничий центр "Бам Проект" (підрядник) укладено договір 18-11 на виконання проектних робіт, за умовами якого підрядник бере на себе зобов'язання своїми силами і засобами за рахунок замовника виконати: реконструкцію будівлі АПК автопідприємства під ділянку фасування та упаковки лікарських засобів згідно ліцензійних вимог та норм GMP по вул. Київській 127, м. Обухів, Київська обл. проект., а замовник зобов'язується прийняти результат таких робіт (проектну документацію) і сплатити підрядникові вартість виконаних робіт.

Відповідно до п. 2.1 договору вартість робіт за цим договором визначається договірною ціною, яка складає 200000 гривень, крім того ПДВ 20 % - 40000 гривень, всього 240000 гривень.

Згідно положення додатку № 2 до договору "Календарний план" сторони встановили етапи виконання підрядником робіт за договором і визначили терміни виконання робіт кожного етапу та їх вартість.

За п. 4 договору підрядник зобов'язується після настання кінцевого терміну виконання робіт передати замовникові результати виконаних проектних робіт та скласти й підписати зі свого боку акт приймання-передачі.

Як на підставу заявлених позовних вимог, ТОВ "Стиролоптфармторг" посилається на те, що в переліку робіт, який є додатком до ліцензії відповідача, не міститься такого виду як провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, тобто, останній, на думку позивача, виконував роботи, не маючи на це відповідного дозволу, що є підставою для визнання договору 18-11 на виконання проектних робіт від 11 травня 2011 року недійсним.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний недійсним.

Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" тощо.

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час вчинення таку ліцензію не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Організаційні, кваліфікаційні, технологічні та спеціальні вимоги для провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури встановлюються положеннями Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури.

Перелік робіт провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, зазначено у додатку до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 47 від 27 січня 2009 року, зареєстрованим за № 226/16242 у Міністерстві юстиції України 11 березня 2009 року.

Судами встановлено, що Ліцензійні умови провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 392 від 6 жовтня 2010 року, тобто, у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, та, відповідно, виконання робіт, не потребували додатку з видом робіт за кодом 2.09.00.

За наведених обставин судами мотивовано відхилено посилання позивача на те, що на момент вчинення правочину відповідач повинен був мати такий вид робіт як "Технологічне проектування за кодом 2.09.00.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи заявника касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню Ліцензійні умови провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 47 від 27 січня 2009 року, з огляду на те, що на час укладення оспорюваного договору діяли зміни та доповнення, внесені до положень таких умов наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 392 від 6 жовтня 2010 року.

Згідно висновку експерта комплексної судової будівельно-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, призначеної у справі № 910/3722/13 проектна документація не відповідає чинним стандартам, оскільки виконувалась без затверджених замовником вихідних даних, що впливають на основні параметри, вартість тощо. Вважаючи, що замовником завдання на проектування реконструкції будівлі не затверджене, як це передбачено п. 2.2 ДБН "Система містобудівної документації", тому не має можливості встановити відповідність проектної документації завданню на проектування. Проектувальник не мав право розробляти проектну документацію без затверджених замовником вихідних даних.

Таким чином, результати виконання проектної документації не пов'язуються з наявністю чи відсутністю у відповідача у додатку до ліцензії такого виду робіт як "Технологічне проектування" 2.09.00.

Разом з цим, оцінюючи висновок експерта, господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (ч. 5 ст. 42 та ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України). За наявності в одній і тій же справі протилежних за змістом висновків як спеціаліста, так і судового експерта, їх оцінка здійснюється за правилами ст. ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України з наданням у зазначеному випадку переваги висновкові судового експерта.

Водночас, висновок експерта, у відповідності до положень ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, є доказом та оцінюється господарським судом за правилами, встановленими ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, у сукупності з іншими доказами у справі.

Судами достеменно встановлено, що на момент укладення та виконання договору відповідач мав дійсну ліцензію серії АВ № 490254 від 13 жовтня 2009 року на виконання проектних робіт; проект виконано відповідачем на замовлення позивача на загальну суму 160000 гривень 00 коп. згідно умов договору, що підтверджується актами від 30 червня 2011 року, 20 липня 2011 року, 31 жовтня 2011 року, а також обставинами, встановленими у постанові Київського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2013 року у справі № 5011-58/574-2012, що, в силу вимог ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, мають преюдиційне значення для даної справи.

Крім того, згідно листа Саморегулівної організації у сфері архітектурної діяльності всеукраїнської громадської організації "Гільдія проектувальників у будівництві" наявність в ліцензії ТОВ НВЦ "БАМ ПРОЕКТ" від 13 жовтня 2009 року серії АВ № 490254 робіт з ПРОЕКТУВАННЯ ВНУТРІШНІХ ІНЖЕНЕРНИХ МЕРЕЖ І СИСТЕМ Технологічних (код 2.05.09) є достатньою правовою підставою для виконання підприємством у 2011 році розділу 4 Технологія виробництва проекту реконструкції.

Разом з тим, судами встановлено, що позивач звертався з цих же мотивів до господарського суду з позовом про розірвання спірного у даній справі договору та стягнення коштів, у задоволенні якого відмовлено рішенням Господарського суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2013 року.

За таких обставин місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обгрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання недійсними спірного договору 18-11 на виконання проектних робіт від 11 травня 2011 року.

Враховуючи викладене, доводи заявника касаційної скарги не спростовують висновків, покладених в основу судових рішень, прийнятих за наслідками повного встановлення усіх істотних обставин справи, надання їм належної правової оцінки у сукупності, вірного застосування норм ч. 2 ст. 11, ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 227 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ст. ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України, положень Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 47 від 27 січня 2009 року, зареєстрованим за №226/16242 у Міністерстві юстиції України 11 березня 2009 року, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 392 від 6 жовтня 2010 року, що регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи наведене, рішення та постанова судів місцевого та апеляційного господарських судів законні та обгрунтовані, а тому зміні чи скасуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 111-5, 111-7- 111-9, 111-11Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2015 року - без зміни.

Головуючий Л. Іванова

Судді Л. Гольцова

Т. Козир