РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа № 910/24970/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Менеджмент Груп»

до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-3»

про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Дудник О.Є за довіреністю б/н від 18.09.2015 р.;

від відповідача: Лашко І.І. за довіреністю № 43 від 02.07.2014 р.;

від третьої особи: не з'явився.

В судовому засіданні присутній вільний слухач: Ніцос А.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Менеджмент Груп» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 20.11.2008 р. між відповідачем та СТОВ «Союз-3» було укладено Кредитний договір № 066/67-КЛТ-08, в забезпечення зобов'язань за яким позивач передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, уклавши з відповідачем Договір іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р. Позивач стверджує, що вказаний Договір іпотеки було укладено з порушенням законодавства, оскільки предмет іпотеки на момент укладення Договору перебував у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», якому позивач ще 29.07.2005 р. відчужив частину нежитлових приміщень у спірній будівлі, внаслідок чого також до останнього перейшло право на приміщення загального користування. Так як ТОВ «Соціальні технології» не надавало згоди на укладення Договору іпотеки, позивач просить визнати його недійсним. При цьому, він відзначає, що окрім нього, майновим поручителем третьої особи виступив Стецюк С.С., який передав в іпотеку земельну ділянку, внаслідок чого 02.02.2010 р. було укладено між відповідачем та Стецюком С.С. договір про задоволення вимог іпотекодержателя, та між відповідачем та СТОВ «Союз-3» договір про припинення кредитного договору, після чого також до нотаріуса банком було направлено лист про припинення обтяження предмету іпотеки за договором з позивачем. Оскільки в подальшому відповідач виявив, що земельної ділянки, яку передавав Стецюк С.С. в іпотеку не існує, він в судовому порядку визнав недійсним договір іпотеки такої земельної ділянки та визнав за собою право іпотеки з 02.02.2010 р. за Договором з позивачем. З урахуванням вказаних обставин з метою захисту свої прав та законних інтересів позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом. При цьому, на переконання позивача, внаслідок того, що в період з 02.02.2010 р. по 09.04.2015 р. іпотека була припиненою, він вважає, що не пропустив позовну давність.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24970/15, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-3», розгляд справи призначено на 13.10.2015 р.

12.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву, відповідно до якої він проти позову заперечує, вказуючи на те, що строк позовної давності не міг перерватись припиненням іпотеки або якими іншими діями відповідача. При цьому, зауважує, що відповідно до витягу БТІ станом на момент укладення Договору іпотеки значилось, що предмет іпотеки належав позивачу на праві приватної власності.

Від представника позивача 12.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відносно документів, якими підтверджується право власності на предмет іпотеки.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.10.2015 р. підтримав подану через відділ діловодства господарського суду міста Києва заяву про застосування строків позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні 13.10.2015 р. проти задоволення вищевказаної заяви відповідача заперечив.

Суд відклав розгляд заяви відповідача про застосування строків позовної давності до встановлення фактичних обставин у справі.

Представник третьої особи в судове засідання 13.10.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.2015 р. розгляд справи було відкладено на 27.10.2015 р.

19.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі.

26.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності та пояснення щодо відзиву відповідача, в яких він відзначає про помилковість доводів останнього як щодо спливу позовної давності, так і щодо належності позивачу спірного майна на момент укладення оспорюваного Договору на праві приватної власності.

27.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові доповнення до відзиву, в яких він звертає увагу на те, що позивачем не було надано до матеріалів справи Договір від 17.03.2008 р. про зміну договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2005 р., яким було викладено пункт 1.2.2. в новій редакції, за змістом якої третя особа набула лише право постійного користування на приміщення загального користування. З урахуванням зазначеного, відповідач стверджує про помилковість доводів позивача про перебування частини приміщень предмету іпотеки у спільній власності.

У судове засідання 27.10.2015 р. представник третьої особи не з'явився, про причини не неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Від представника позивача в судовому засіданні надійшло клопотання про поновлення строків позовної давності.

У судовому засіданні 27.10.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2008 р. між ВАТ «Родовід Банк» (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк») та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Союз-3» (позичальник) укладено Кредитний договір № 066/67-КЛТ-08, за умовами якого банк взяв на себе зобов'язання надати позичальнику кредит на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості та платності наданих коштів.

До вказаного Кредитного договору було укладено ряд додаткових угод, які долучені до матеріалів справи.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед відповідачем за Кредитним договором було укладено наступні договори:

- Договір поруки № 066/67-П-08 від 20.11.2008 р., укладений між ВАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Бізнес Менеджмент Груп» (поручитель);

- Договір іпотеки № 066/67-ІП-08 від 20.11.2008 р., укладений між ТОВ «Бізнес Менеджмент Груп» (іпотекодавець) та ВАТ «Родовід Банк», відповідно до умов якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань СТОВ «Союз-3» перед іпотекодержателем за Кредитним договором № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р. з додатковими угодами, можливими змінами та доповненнями до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасно та в повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитами, яке було та/або буде прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості за кредитним договором та цим договором, передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, будинок 40-б, яке складається: в будівлі офісу літ. А-7 підвал I, II, III, IV поверхи; V поверх (поз. I, II, III), VI, VII поверхи, загальною площею 2718,0 кв.м.; вхід у підвал літ. А-1, ганки літ. А, а1, а11, а111, а v111, приямки літ. А1V, аv, аv1, аv11, пожежні сходи а1x. У спільному користуванні знаходяться: на першому поверсі ганок літ. А', прим. I, II, IV, V, VI заг. пл. 145,3 кв.м., на II поверсі прим. I, II заг. пл. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. I, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. I, II заг. пл. 18,3 кв.м., на V поверсі прим. I, II, III заг. пл. 26,9 кв.м. (далі - предмет іпотеки);

- Договір іпотеки № 066/67-ІП.2-08 від 25.01.2010 р., укладений між банком (іпотекодержатель) та Стецюком Степаном Степановичем (іпотекодавець), за умовами якого було визначено, що іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань СТОВ «Союз-3» (позичальника) перед іпотекодержателем за Кредитним договором № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р. з додатковими угодами, можливим змінами та доповненнями до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасно та в повному обсязі погашення основного боргу за кредитами, яке було та/або буде прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості за кредитним договором та цим договором (основне зобов'язання), передає в іпотеку іпотекодержателю, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах визначених цим договором земельну ділянку площею 20,0339 га, кадастровий номер :03:002:0084, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, госп. будівель і споруд.

В подальшому, 02.02.2010 р. між Стецюком Степаном Степановичем (іпотекодавець) та ПАТ «Родовід Банк» (іпотекодержатель) було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 3812693), за яким сторони домовились та прийняли рішення задовольнити забезпечену іпотекою грошову вимогу шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Того ж дня, 02.02.2010 р. між ПАТ «Родовід Банк» та СТОВ «Союз-3» було укладено Договір про припинення дії кредитного договору № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р., у зв'язку з укладенням Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 та виконанням сторонами зобов'язань за ним в повному обсязі.

Після укладення зазначеного Договору, відповідач 01.03.2010 р. направив на адресу приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ямолюк М.М. лист про зняття заборони відчуження з нежитлового приміщення, переданого в іпотеку позивачем.

Однак в подальшому, відповідачу стало відомо про те, що земельної ділянки, яка передавалась в іпотеку Стецюком С.С., не існує, а державний акт на неї - підроблений, тому відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору іпотеки від 25.01.2010 р., укладеного з Стецюком С.С.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14.03.2011 р. №2-71/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.05.2011 р., позовні вимоги було задоволено частково та визнано недійсним Договір іпотеки, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та Стецюком С.С. 25.01.2010 р.; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та Стецюком С.С. 02.02.2010 р.

Вказаним рішенням встановлено, що за даними «Центру державного земельного кадастру» земельна ділянка, кадастровий номер :03:002:0084 не зареєстрована, в базі даних АС ДЗК відомості про вказану земельну ділянку відсутні як і землевпорядна документація на ім'я Стецюка С.С. на вказану земельну ділянку, яка до архіву управління Держкомзему в Обухівському районі не передавалась.

Таким чином, було встановлено, що на час укладання Договору іпотеки між банком та Стецюком С.С. від 25.01.2010 р. останній не був власником земельної ділянки, а тому не мав права на її подальше відчуження.

В подальшому відповідач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним Договору від 02.02.2010 р. про припинення дії кредитного договору № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р. та стягнення 44 133 362,95 грн., який рішенням від 25.06.2012 у справі № 6/5005/9535/2011 відмовив в його задоволенні.

Однак, Дніпропетровським апеляційним господарським судом постановою від 22.04.2013 р. у справі № 6/5005/9535/2011, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду від 04.11.2013 р., рішення суду першої інстанції від 25.06.2012 р. було скасоване та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено та визнано недійсним Договір від 02.02.2010 р. про припинення дії кредитного договору № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р., стягнуто солідарно з СТОВ «Союз-3» та ТОВ «Бізнес Менеджмент Груп» заборгованість за кредитним договором № 066/67-КЛТ-08 від 20.11.2008 р., пеню, інфляційні, проценти.

В подальшому ПАТ «Родовід Банк» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної реєстраційної служби України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес менеджмент груп», треті особи Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «СОЮЗ-З», Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» про визнання з 02.02.2010 р. право іпотеки АТ «Родовід Банк» на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська,40-б, за договором іпотеки від 20.11.2008 р. № 066/67-ІП-08, що укладений між АТ «Родовід Банк» та ТОВ «Бізнес Менеджмент Груп»; визнання з 02.02.2010 р. за АТ «Родовід Банк» вищий пріоритет права на іпотеку нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська,40-б; зобов'язання Державної реєстраційної служби України внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис обтяження нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська,40-б.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. у справі № 910/20905/14, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2015 р., було вирішено позов задовольнити частково; визнати з 02.02.2010 р. право іпотеки Акціонерного товариства «Родовід Банк» на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 40-б, яке складається: в будівлі офісу літ. А-7 підвал, I, II, III, IV поверхи; V поверх (поз. I, II, III), VI, VII поверхи, загальною площею 2718,0 кв.м.; вхід в підвал літ. а-1, ганки літ. а, а1, а11, а111, аV111, приямки літ. А1V, aV, aVII, пожежні сходи аix. У спільному користуванні знаходяться: на I поверсі ганок літ. А', прим. I, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на II поверсі прим. I, II заг. пл. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. I, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. I, II заг. пл. 18,3 кв.м., на V поверсі прим. I, II, III заг. пл. 26,9 кв.м., за договором іпотеки від 20.11.2008 р. № 066/67-ІП-08, укладеним між АТ «Родовід Банк» та ТОВ «Бізнес Менеджмент Груп»; визнати з 02.02.2010 р. за АТ «Родовід Банк» вищий пріоритет права на іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 40-б, яке складається: в будівлі офісу літ. А-7 підвал, I, II, III, IV поверхи; V поверх (поз. I, II, III), VI, VII поверхи, загальною площею 2718,0 кв.м.; вхід в підвал літ. а-1, ганки літ. а, а1, а11, а111, аV111, приямки літ. А1V, aV, aVII, пожежні сходи аix. У спільному користуванні знаходяться: на I поверсі ганок літ. А', прим. I, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на II поверсі прим. I, II заг. пл. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. I, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. I, II заг. пл.18,3 кв.м., на V поверсі прим. I, II, III заг. пл. 26,9 кв.м., відносно права іпотеки Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Наразі позивач звертається з позовом про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р., посилаючись на те, що предмет іпотеки на момент укладення Договору перебував у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», якому позивач ще 29.07.2005 р. відчужив частину нежитлових приміщень у спірній будівлі, та яке не надавало згоди на передачу їх в іпотеку відповідачу.

Судом встановлено, що станом на момент порушення провадження у даній справі, ТОВ «Соціальні технології» припинено, як юридичну особу.

Також, судом встановлено, що дійсно, 29.07.2005 р. між позивачем (продавець) та ТОВ «Соціальні технології» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5239, за умовами якого позивач відчужив на користь вказаного покупця нерухоме майно, розташоване в нежитловій будівлі офісу за адресою: будинок 40-б по вул. Комсомольській в місті Дніпропетровську, а саме: в літ. А-7 -будівлі офісу, на V поверсі приміщення IV, V, 1 - 14 загальною площею 392, 8 кв.м. В загальному користуванні: на I поверсі ганок літ. А', прим. I, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на II поверсі прим. I, II заг. пл.. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. I, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. I, II заг. пл.18,3 кв.м., на V поверсі прим. I, II, III заг. пл. 26,9 кв.м.

Відповідно до п. 1.2.2. Договору купівлі-продажу, його сторонами було визначено, що одночасно з передачею права власності на об'єкт покупець пропорційно набуває спільної власності на приміщення загального користування, визначені в Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації за № 7893499 від 27.07.2005 р., реєстраційний номер 9236049, ліфт, електричні, сантехнічні та інші мережі, які обслуговують більш одного власника та призначені для забезпечення потреб всіх власників приміщень, розташованих в будівлі офісу.

В подальшому, між позивачем (продавець) та ТОВ «Соціальні технології» (покупець) було укладено Договір від 17.03.2008 р. про зміну договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2005 р., яким було викладено пункт 1.2.2. в новій редакції, за змістом якої визначено, що одночасно з передачею права власності на об'єкт покупець пропорційно набуває не обмежене строком, часом (цілодобове), право постійного користування на приміщення загального користування, визначені в Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації за № 7893499 від 27.07.2005 р., реєстраційний номер 9236049, ліфт, електричні, сантехнічні та інші мережі, які обслуговують більш одного власника та призначені для забезпечення потреб всіх власників приміщень, розташованих в будівлі офісу.

З наведеного судом встановлено, що в дійсності, на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а належали на праві власності позивачу одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущеннями та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до ст. 564 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наведеним вище положенням оспорюваний Договір відповідає.

Доводи позивача щодо відсутності згоди на його укладення зі сторони іншого співвласника майна, яке входить до предмету іпотеки, - ТОВ «Соціальні технології», під час провадження не підтвердились.

Так, статтею 578 ЦК України встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору, також було визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Разом з тим, як зазначалось вище, суд встановив, що на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а належали на праві власності позивачу одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі.

Стаття 382 ЦК України визначає, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Разом з тим, що стосується нежитлових будівель, то аналогічних приписів законодавцем не визначено, а тому в даному випадку необхідно розділяти поняття майна, яке перебуває у спільній власності та у спільному користуванні.

Таким чином, згоди ТОВ «Соціальні технології» на укладення оспорюваного Договору не потребувалось.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд його відхиляє, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, от й клопотання відповідача про поновлення строків позовної давності також залишається без задоволення.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.11.2015 р.

Суддя В.С. Ломака