ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.10.15р. Справа № 904/8330/15

За позовом Renalda Investments Limited (Ренальда Інвестментс Лімітед) (м. Лімассол, Республіка Кіпр)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Елсіс Тайм" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів № 707-БВ від 19.08.2015 у загальному розмірі 81 494 доларів США 54 центів, що відповідно до офіційного курсу становить 1 789 024 грн. 78 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 9860 від 21.11.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Renalda Investments Limited (Ренальда Інвестментс Лімітед) (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Елсіс Тайм" (далі - відповідач) заборгованість за договором купівлі-продажу цінних паперів № 707-БВ від 19.08.2015 у загальному розмірі 81 494 доларів США 54 центів, що відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ на 15.09.2015, становить 1 789 024 грн. 78 коп.

Сума позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу цінних паперів № 707-БВ від 19.08.2015 в частині повної та своєчасної оплати придбаних за договором цінних паперів (акцій іменних простих).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.09.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 06.10.2015.

У судове засідання 06.10.2015 з'явився представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду від 17.09.2015 не виконав, при цьому, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 06.10.2015 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Судом було зауважено, що вимоги ухвали суду позивачем у повному обсязі виконані не були.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 06.10.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 29.10.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 29.10.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд зазначає наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.09.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49051, м. Дніпропетровськ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 14-А, кімната 2-А, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, конверт з ухвалою суду від 17.09.2015 було повернуто 23.09.2015 за зворотною адресою з довідками Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 22.09.2015, в якій зазначено "не розшукана".

Поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 06.10.2015, не було повернуто за зворотною адресою, не повернулося також і поштове повідомлення про його отримання відповідачем.

Слід зазначити, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

В разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Так, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.09.2015; судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, яке містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, а також виготовлялась копія реєстру № 65 на відправку замовленої пошти по Дніпропетровську з повідомленням від 07.10.2015, які долучені до матеріалів справи. При цьому, відповідно до вказаних документів поштове відправлення з ухвалою суду від 06.10.2015 також не було вручено відповідачу, а у витягу міститься інформація - не вручене під час доставки.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 17.09.2015 та від 06.10.2015 були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Так, господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його юридичною адресою, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його юридичною адресою, повинен був докласти зусиль про отримання поштових відправлень за цією адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду від 17.09.2015 та від 06.10.2015 були надіслані на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.09.2015 та неотримані відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою, ухвали надсилались судом завчасно, крім того, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи відкладався з 06.10.2015 на 29.10.2015.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 29.10.2015 представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 19.08.2015 між Renalda Investments Limited (Ренальда Інвестментс Лімітед) (далі - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Елсіс Тайм" (далі-покупець, відповідач) було укладено договір № 707-БВ купівлі-продажу цінних паперів (далі-договір) (а.с.11-12), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити на умовах договору цінні папери, наведені у пункті 1.2. договору (пункт 1.1. договору).

При укладенні вказаного договору від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Елсіс Тайм" діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Гамбит" (далі - повірений) на підставі замовлення № 3 від 19.08.2015 до договору на брокерське обслуговування № 196-БО від 23.02.2015 (Ліцензії НКЦПФР на здійснення професійної діяльності на фондовому ринку - діяльність з торгівлі цінними паперами - брокерська діяльність (строк дії ліцензії: з 17.10.2012 необмежений) серії АЕ № 185244 від 17.10.2012.

У пункті 9.3. сторони погодили термін дії договору та узгодили, що договір діє до моменту виконання сторонами своїх обов'язків. Припинення дії договору можливе за домовленістю сторін або після повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Виконання зобов'язань підтверджується укладенням акту виконання зобов'язань (далі - акт), припинення дії за домовленістю сторін оформлюється додатковою угодою про розірвання договору. Акт та додаткова угода підписуються представниками обох сторін та скріплюються печаткою (пункт 9.4. договору).

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Пунктом 1.2 договору передбачені характеристики цінних паперів, які є предметом договору: емітент цінних паперів (ЄДРПОУ), ISIN, форма існування: ПАТ "Фінансовий стандарт", (35496453) UA, бездокументарна, номінальна вартість цінних паперів - 0 грн. 25 коп., кількість цінних паперів - 56 782 штук, сума купівлі цінних паперів 81 494,54 доларів США.

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. договору ціна одного цінного паперу визначається шляхом ділення суми купівлі цінних паперів на кількість цінних паперів. Загальна сума договору становить 81 494,54 доларів США, без ПДВ.

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано акт прийому-передачі від 19.09.2015 до договору купівлі-продажу цінних паперів № 707-БВ від 19.08.2015, відповідно до якого акції іменні прості у кількості 56 782 штуки на суму 81 494,54 доларів США позивачем були передані відповідачу (а.с.13).

Згідно з умовами пунктів 3.1., 3.2. та 3.3. договору:

- продавець зобов'язаний надати депозитарній установі продавця розпорядження на поставку прав на цінні папери, зазначені у пункті 1.2. договору зі свого рахунку у цінних паперах на рахунок у цінних паперах покупця, до 25.08.2015 (пункт 3.1. договору);

- покупець зобов'язаний надати депозитарній установі покупця розпорядження на одержання прав на цінні папери, що наведені у пункті 1.2. договору, до 25.08.2015 (пункт 3.2. договору);

- особою, відповідальною за здійснення переходу права власності на цінні папери, є продавець (пункт 3.3. договору).

Відповідно до пункту 3.6. договору право власності на цінні папери переходить від продавця до покупця з моменту зарахування цінних паперів, що наведені у пункті 1.2. договору на рахунок у цінних паперах покупця відповідно до чинного законодавства України.

Так, випискою про операції з цінними паперами за 19.08.2015 (вих. № Г.12.0.0.1/2-3893 від 08.09.2015) підтверджено, що 19.08.2015 цінні папери у кількості 56 782 штуки були перераховані на рахунок у цінних паперах відповідача у ПАТ КБ "Приватбанк" (депозитарна установа) (а.с.14).

В матеріалах справи також наявний договір купівлі-продажу від 21.05.2014 та акт прийому-передачі від 11.06.2014, за яким позивач набув право власності, зокрема, на вказані акції.

У пунктах 2.3. та 2.4. договору сторони погодили, що покупець зобов'язаний сплатити загальну суму договору до 25.08.2015 включно, шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок продавця. Розрахунки між покупцем та продавцем будуть проходити без дотримання способу "поставка цінних паперів проти оплати".

Відповідач зобов'язання за договором в частині повної та своєчасної оплати акцій не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 81 494,54 доларів США, що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм параграфу 1 глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, матеріалами справи підтверджується, що в цій частині свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі у відповідності до умов пункту 3.1. договору.

Згідно приписів частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, у відповідності до умов пункту 2.3. договору покупець зобов'язаний сплатити загальну суму договору до 25.08.2015 включно, шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок продавця.

Вказане зобов'язання було відповідачем порушено, акції іменні прості у кількості 56 782 штуки на суму 81 494,54 доларів США оплачені ним не були.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку чи інших порушень своїх зобов'язань за договором зі сторони позивача. А отже, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 2.3. договору, строк оплати придбаних цінних паперів на суму 81 494,54 доларів США є таким, що настав.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів перерахування оплати за придбані згідно договору цінні папери відповідач не надав.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 81 494,54 доларів США належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в сумі 81 494,54 доларів США визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення у даній справі судом також було враховано наступне.

Відповідно до пункту 19 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-08/369 від 29.06.2010 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" господарський суд може прийняти рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості саме в іноземній валюті у спорах, пов'язаних із здійсненням валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192, частина 3 статті 533 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). При цьому законом прямо не передбачено обов'язку господарського суду зазначати в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті еквівалент такої суми в гривнях. Якщо ж у відповідних випадках позивач просить зазначити в резолютивній частині судового рішення зі спору, пов'язаного зі стягненням суми заборгованості в іноземній валюті, також і гривневий еквівалент (за офіційним курсом Національного банку України) або лише гривневий еквівалент, то суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити будь-яке з таких клопотань.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд при прийнятті рішення стягнути заборгованість в іноземній валюті, зазначаючи її гривневий еквівалент станом на 15.09.2015.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 26 835 грн. 37 коп. покладається на відповідача.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Елсіс Тайм" (49051, м.Дніпропетровськ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 14-А, кімната 2-А; ідентифікаційний код 37987446) на користь Renalda Investments Limited (Ренальда Інвестментс Лімітед) (Marinou Geroulanou, 82, Kato Polemidia, P.C. 4153, Limassol, Cypruc; registration number 116502) основний борг в сумі 81 494 доларів США 54 центи, що відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України станом на 15.09.2015, становить 1 789 024 грн. 78 коп., 26 835 грн. 37 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2