ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015р. справа№ 914/2725/15

за позовом: публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1», м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_2», м. Трускавець Львівська область

про стягнення 160 963,78 грн.

cуддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача

від відповідача: ОСОБА_4 - представник

На розгляд до господарського суду Львівської області поступила позовна заява публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_2» про стягнення 160 726,00 грн. безпідставно сплачених коштів та 237,78 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 07.08.2015р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 22.09.2015р.

21.09.2015р. до початку розгляду справи по суті від відповідача по справі поступив зустрічний позов, в якому останній просив суд визнати укладеним договір про спільну експлуатацію торгового комплексу.

Ухвалою суду від 22.09.2015р. зустрічний позов було повернуто відповідачу без розгляду з підстав викладених в останній.

Крім того, в звязку з неявкою представника позивача в призначене судове засідання розгляд справи, ухвалою від 22.09.2015р. було відкладено на 06.10.2015р.

06.10.2015р. розгляд справи було відкладено на 20.10.2015р. з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

15.10.2015р. на адресу господарського суду від позивача поступило клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 15.10.2015р. господарським судом було задоволено клопотання позивача та призначено судове засідання 20.10.2015р. в режимі відеоконференції. Цією ж ухвалою було визначено відповідальним за проведення відеоконференції Дніпровський районний суд м. Києва.

20.10.2015р. судове засідання було проведено господарським судом в режимі відеоконференції за участю представників позивача та відповідача.

Представник позивача розяснив суть позовних вимог, просив суд позов задоволити, додаткових заяв та клопотань не подавав.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Крім того, представником було подано суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема, копій рахунків-фактур, які виставлялися позивачу до оплати за спірний період з 2010-2014 роки.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом зясовано:

ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» (позивач) є власником приміщення 5-А площею 106,6 кв.м., розташованого на 2-му поверсі торгівельного комплексу, що знаходиться за адресою: м. Трускавець, вул. Суховоля, 54А та належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_2» (відповідачу).

За твердженням позивача, протягом 2010-2014р.р. відповідачем виставлялися позивачу рахунки на оплату комунальних послуг (а.с.193-223), які останній частково сплачував, про що свідчать долучені до матеріалів справи платіжні доручення (а.с.27-93). Загальна сума таких оплат склала 160 726,00 грн.

Однак, як зазначає позивач, в ході проведення інвентаризації виявлено, що вищевказані оплати за комунальні послуги здійснювалися без належних правових підстав, зокрема, за відсутності укладеного договору між сторонами.

З огляду на вищенаведені обставини, ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» вважає, що сплачені кошти загальною сумою 160 726,00 грн. були набуті відповідачем без достатніх правових підстав та відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу.

В ході розгляду даної справи судом було встановлено, що позивач звертався до відповідача з претензією від 15.06.2015р. про повернення сплачених коштів. Однак, відповідач листом від 16.07.2015р. відмовився виконати вимогу позивача, покликаючись при цьому на те, що на банк, як на споживача послуг відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» покладено обовязок укласти договір про надання таких послуг. Так як такий договір позивачем укладено не було, то відповідач за надані експлуатаційні послуги (комунальні послуги) по факту виставляв позивачу рахунки-фактури на їх оплату.

Крім того, як стверджує відповідач, виставлені рахунки на оплату комунальних та експлуатаційних послуг були частково оплачені позивачем, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями. А відтак, як зазначає відповідач, таким чином позивач не заперечував надання таких послуг та частково їх оплачував.

З огляду на це, відповідач вважає, що між сторонами виникли договірні відносини щодо надання послуг у спрощений порядок (без укладення письмового договору) шляхом підтвердження прийняття позивачем та оплатою комунальних і експлуатаційних послуг.

В звязку з наведеним, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 160 726,00 грн. безпідставно набутих коштів з урахуванням 237,78 грн. 3% річних за користування коштами.

Розглянувши доводи позовних вимог, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. При цьому, суд виходить з наступних мотивів:

Згідно ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За умовами ч. 1 ст. 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом спірного періоду з 2010р. по 2014р. виставляв позивачу рахунки-фактури на оплату комунальних та експлуатаційних послуг.(а.с. 193-223)

Крім того, судом встановлено, що позивач погоджувався з наданням таких послуг відповідачем частково їх оплачуючи, що підтверджується оригіналами платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи. (а.с.27-93). Більше того, жодних претензій щодо надання таких послуг (кількісного та якісного) відповідачем позивач протягом спірного періоду (2010р.-2014р.) не заявляв. А в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували б факти надання відповідачем позивачу комунальних (експлуатаційних) послуг.

З огляду на вищенаведені обставини, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами в період з 2010р. по 2014р. існували договірні відносини, зокрема, щодо надання послуг (комунальних та експлуатаційних). Однак, сторони не засвідчили такі відносини та не уклади окремого письмового договору, проте вчинили дії на його виконання (шляхом сплати відповідної суми грошей за послуги) на підставі виставлених рахунків-фактур.

Правова позиція господарського суду кореспондується та узгоджується із судовою практикою Верховного Суду України та Вищого господарського суду України.

Зокрема, у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 24.06.2008р. міститься правовий висновок, який полягає в наступному:

«На підставі рахунків-фактури відповідача, платіжних доручень з оплати позивачем виконаних робіт, акта звірки заборгованості позивача, у якому відповідач вимагає ліквідувати заборгованість і дотримуватись строків оплати, господарський суд дійшов обґрунтованого і законного висновку, що протягом 2004-2007 р. між сторонами виникли цивільні права та обовязки із сервісного обслуговування, які за своїми зобовязаннями відповідають договору про надання послуг, укладеному у спрощений спосіб, шляхом прийняття до виконання замовлень».

Аналогічні правові висновки містяться також в постановах Вищого господарського суду України від 19.08.2010р. у справі №27/3 та від 27.01.2011р. у справі №2/114/09.

Відповідно до ч.1 ст. 111-28 ГПК України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В той же час, не заслуговують на увагу суду твердження позивача про безпідставність отримання відповідачем коштів від позивача на суму 160 963,78 грн. в якості оплати за комунальні та експлуатаційні послуги. Так, позивач, мотивуючи свою вимогу про повернення сплачених коштів покликається на те, що такі кошти було отримано відповідачем без достатніх правових підстав.

Стосовно вищенаведеного, господарський суд зазначає наступне:

Згідно приписів ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави безпідставно набуте майно, зобовязана повернути потерпілому це майно. Таким чином, обовязковою умовою, з якою законодавець повязує виникнення даного виду зобовязань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи.

Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

В ході розгляду даної справи, судом встановлено, що підставою набуття відповідачем спірної суми коштів є укладений з позивачем у спрощений спосіб правочин про надання послуг (комунальних та експлуатаційних). А оскільки, заявлена до стягнення сума коштів була перерахована позивачем платіжними дорученнями на підставі виставлених відповідачем рахунків-фактур, отже, спірна сума не є такою, що отримана безпідставно, а тому відсутні підстави для її стягнення за приписами ст. 1212 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що позивачем не було представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на позивача. Оскільки, в силу приписів ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося судове рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 43,33,34,44,49,82,82-1,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» - відмовити.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27Т, ) 3 219,27 грн. в дохід Державного бюджету України.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

У судовому засіданні 20.10.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.10.2015р.

Суддя Юркевич М. В.