ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2015 р. Справа № 925/1691/15

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - представник за довіреністю,

ОСОБА_2 особисто,

від відповідача представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,

м. Вовчанськ, Харківської області

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,

с. Білозір'я, Черкаського району, Черкаської області

про стягнення 59 601 грн. 53 коп. заборгованості та 28 500 грн. 00 коп.

моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у звязку з невиконанням відповідачем умов договору №105/12 від 29 жовтня 2012 року в розмірі 59 601 грн. 53 коп., в тому числі: 34 000 грн. 00 коп. попередня оплата, 22 712 грн. 00 коп. інфляційні втрати, 2 889 грн. 53 коп. 3% річних та 28 500 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 20 жовтня 2015 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 03 листопада 2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю. Надав клопотання про стягнення з відповідача понесених судових витрат в сумі 1 390 грн. 00 коп. та документи на їх підтвердження.

Викликаний в судове засідання представник відповідача не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 20 жовтня 2015 року було зобовязано відповідача надати суду відзив на позовну заяву з посиланням на мотиви повного або часткового відхилення вимог позивача, а також докази, що обґрунтовують відхилення позовних вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати суду необхідні докази та свої доводи і міркування щодо предмету спору шляхом письмових пояснень та заперечень, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, та оскільки явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 03 листопада 2015 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1691/15.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 59 601 грн. 53 коп., позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що на виконання умов договору від 29 жовтня 2012 року №105/12 здійснив попередню оплату вартості товару в розмірі 34 000 грн. 00 коп.

Проте, відповідачем не було здійснено поставки товару у визначені договором строки.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 22 712 грн. 00 коп. інфляційних втрат та 2 889 грн. 53 коп. 3% річних.

У звязку з тим, що відповідачем не було поставлено замовлений позивачем товар (верстати), останнім заявлено також до стягнення 28 500 грн. 00 коп. завданої моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час її розгляду, 29 жовтня 2012 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (продавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір №105/12.

Згідно 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до умов п. 1.1. вищевказаного договору продавець зобовязався виготовити і поставити верстати для обробки меблевої крайки СКФ-4, СКО-4, надалі товар в кількості 2 штук, а покупець оплатити та прийняти товар у власність.

Сума договору складає 36 000 грн. 00 коп., ПДВ - 0%. (п. 2.1. договору).

Передоплата до кінця строку виготовлення становить 30% від суми договору і становить 12 000 грн. 00 коп. (п. 2.4. договору).

Згідно п. 3.1. договору строк виготовлення замовленого покупцем товару становить не більше 30 робочих днів з дня оплати авансового платежу згідно з п. 4.1.

Згідно п. 4.1. оплата за товар здійснюється на розрахунковий рахунок продавця за реквізитами, вказаними в рахунку, відправленому покупцеві. Вартість товару перераховується на рахунок продавця протягом трьох банківських днів з дня виставлення рахунку або готівкою.

29 жовтня 2012 року відповідачем було виставлено рахунок фактуру за №РФ-038/12 про сплату вартості верстатів на загальну суму 34 000 грн. 00 коп.

На виконання умов п. 2.4. договору позивач здійснив попередню оплату в розмірі 12 000 грн. 00 коп., що підтверджується копією квитанції від 01 листопада 2012 року №2460.21.1 (а.с. 13).

Оскільки умовами п. 3.1. договору визначено, що поставка верстатів повинна відбутися протягом 30 робочих днів з дати сплати авансу, то відповідач повинен був поставити товар 13 грудня 2012 року.

В подальшому позивачем було перераховано 22 000 грн. 00 коп. вартості замовлених верстатів, про що свідчить копія квитанції №2460.394.1. від 12 грудня 2012 року.

Однак, у визначений п. 3.1. договору строк, відповідачем товар поставлено не було.

В звязку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частинами 1, 2 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

При цьому судом враховано правову позицію викладену в постанові Вищого господарського суду України від 16 квітня 2015 року зі справи №908/2649/14.

Оскільки відповідачем не було поставлено товар у визначений договором строк, позивач звернувся до відповідача з претензією від 22 січня 2013 року про поставку верстатів або повернення грошових коштів в розмірі 34 000 грн. 00 коп.

Однак вищевказана претензія залишилася без задоволення.

В подальшому 17 вересня 2015 року позивач направив відповідачу вимогу претензію від 11 вересня 2015 року про повернення грошових коштів в розмірі 34 000 грн. 00 коп. в семиденний строк з дати отримання даної претензії.

22 вересня 2015 року відповідачем було отримано вищевказану вимогу, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 16).

Проте у визначений позивачем строк відповідачем не було повернуто попередньої оплати.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду даного спору відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту належного виконання зобовязання щодо поставки товару у визначений договором строк, або повернення коштів.

З урахуванням положень ст. 693 Цивільного кодексу України сума попередньої оплати в розмірі 34 000 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення 22 712 грн. 00 коп. інфляційних втрат та 2 889 грн. 53 коп. 3% річних.

Проте, вищевказаною статтею передбачено можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не для виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

При цьому судом враховано висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 у справі № 3-357гс15.

Водночас слід зазначити, що умовами договору від 29 жовтня 2012 року розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Таким чином нарахування 3% річних та інфляційних на суму попередньої оплати є безпідставним, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 28 500 грн. 00 коп. судом враховано наступне:

В обґрунтування даних вимог позивач зазначив, що йому завдано моральної шкоди, яка полягає в приниженні престижу та ділової репутації підприємця та його особистих моральних страждань, постійному емоційному напруженні. Бездіяльність та невиконання умов договору від 29 жовтня 2012 року зі сторони відповідача призвело до зниження кількості замовників та підриву довіри до діяльності позивача.

Суму моральної шкоди в розмірі 28 500 грн. 00 коп. позивач обґрунтовував тим, що на даний час вартість двох верстатів складає 88 000 грн. 00 коп. З урахуванням повернення відповідачем сплаченої позивачем попередньої оплати та заявлених до стягнення 3% річних і інфляційних, різниця між загальною вартістю верстатів та заявленою до стягнення суми складає 28 500 грн. 00 коп.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої названої статті моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації юридичної особи.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі - постанова Пленуму) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Отже, фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно - правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

В абзаці другому пункту 5 Постанови Пленуму також зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час розгляду даного спору позивачем не було доведено належними доказами тих обставин, що останній поніс втрати немайнового характеру в розмірі 28 500 грн. 00 коп., які настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також що відповідач вчиняв дії спрямовані на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 28 500 грн. 00 коп. моральної шкоди також слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Як зазначалося вище, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 390 грн. 00 коп. судових витрат понесених на прибуття в м. Черкаси та на оплату проживання в готелі Нива.

Згідно ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

На підтвердження понесених витрат, представником позивача надано суду копії квитків на автобус в кількості 4 штук, вартість яких складає по 250 грн. 00 коп. кожен, а також копії квитанцій від 02 листопада 2015 року про сплату послуг на проживання в готелі Нива в розмірі 390 грн. 00 коп.

Частиною 5 ст. 49 ГПК України передбачено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

при задоволенні позову - на відповідача;

при відмові в позові - на позивача;

при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, вул. Гагаріна, 181, с. Білозір'я, Черкаського району, Черкаської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, п/р 8329 в ПАТ Акцент-Банк м. Черкаси, МФО 307770 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, пров. Крупської, 6, м. Вовчанськ, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 34 000 грн. 00 коп. попередньої оплати, 694 грн. 75 коп. витрат на сплату судового збору та 536 грн. 40 коп. судових витрат.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 04 листопада 2015 року.

Суддя А.В.Васянович