РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/23198/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Інтеграл банк"

про визнання недійсним нікчемного правочину

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін: не з'явились.

В судовому засіданні 13 жовтня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Експобанк", 02.09.2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 1101/4928 від 31.08.2015 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Інтеграл банк", про визнання недійсним нікчемного правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Генеральна угода про порядок проведення міжбанківських операцій № 150903-1 від 15.09.2003 р., укладена між позивачем та відповідачем, є нікчемною, оскільки внаслідок її укладення виконання грошових зобов'язань Банку перед іншими кредиторами стало неможливим повністю чи частково, а відтак позивач просить суд визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсності такого правочину.

Ухвалою суду від 04.09.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/23198/15, призначено розгляд справи на 22.09.2015 року.

Через відділ діловодства суду 21.09.2015 року від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 22.09.2015 року від позивача надійшло додаткове правове обґрунтування позовних вимог № 1101/5805 від 22.09.2015 року, які долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.09.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору, а також заявив клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів.

Представник відповідача у судове засідання 22.09.2015 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено до 13.10.2015 року.

В судове засідання 13.10.2015 року представники сторін не з'явились, вимог ухвали не виконали, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2003 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк Експобанк» (далі - позивач) та Акціонерним комерційним "Інтеграл-банк" (далі - відповідач) було укладено Генеральну угоду про порядок проведення міжбанківських операцій № 150903-1 (належним чином засвідчена копія угоди міститься в матеріалах справи, по тексту - Угода) відповідно до п. 1.1. якої остання визначає загальні умови і порядок проведення операцій на міжбанківському валютному та грошовому ринках, і відповідальність сторін по цим операціям. Дія даного положення розповсюджується на будь-які види угод між сторонами, які можуть бути представлені як конверсійні та/або кредитні угоди, а також будь-які їх комбінації, що не суперечать чинному законодавству.

За приписами п. 1.2. Угоди правочини щодо купівлі/продажу готівкової валюти не є предметом даної Угоди.

11 вересня 2014 року Постановою правління Національного банку України № 567/БТ Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк Експобанк» було віднесено до категорії проблемних.

25 вересня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення № 97 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «КБ «Експобанк».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 року № 138 призначено з 05.12.2014 року уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію АТ «КБ «Експобанк» Волощука І.Г.

На підставі постанови Правління НБУ від 22.01.2015 року № 41 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк» та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.01.2015 року № 15 «Про початок процедури ліквідації АТ «КБ «Експобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» Волощука Ігоря Григоровича.

Уповноваженою особою Фонду було проведено перевірку укладених Банком договорів та вчинених правочинів на предмет виявлення нікчемних. За результатами вказаної перевірки було виявлено, що станом на 23.09.2015р. у позивача перед відповідачем за Угодою обліковувався борг згідно Договору cash/5-UAH на підкріплення операційної каси від 23.09.2014 року.

З матеріалів справи випливає, що 23.09.2015 р. позивачем на рахунок відповідача №01 було перераховано 4 410 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № авт./443374 від 23.09.2014 року та випискою з призначенням платежу: «Купівля готівкової національної валюти за безготівкову згідно Договору на підкріплення операційної каси у національній валюті № cash/5-UAH від 23.09.2014 без ПДВ.

Позивач в своїй позовній заяві зазначив, що при здійсненні перевірки правочинів АТ «КБ «Експобанк» уповноваженою особою Фонду було виявлено повідомлення, відправлене у системі S.W.I.F.T позивачем 23.09.2014 р. та надіслане відповідачу. У даному повідомленні висловлено прохання позивача вважати суму коштів у розмірі 1 097 833,52 грн., котра вираховується із суми боргу відповідача перед позивачем у розмірі 4 410 000,00 грн., коштами, перерахованими за Угодою. Вказане повідомлення було відправлене від імені позивача, а відповідач прийняв пропозицію, внаслідок чого відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За приписами ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до пункту 5.5.2. Статуту Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк", затвердженого Протоколом Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" від 25.04.2014 р. № 1/2014, повноваження, порядок обрання, порядок роботи Спостережної Ради Банку тощо визначаються цим статутом та положенням про Спостережну Раду Банку, що затверджується Загальними Зборами акціонерів Банку.

За приписами п. 5.1.6 положення про Спостережну Раду Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк", затвердженого Загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" протоколом від 12.04.2012 № 1/2012, Президент Банку та Спостережна Рада Банку письмово погоджують будь-які інші правочини (угоди, договори), що укладаються Банком на суму понад 500 000,00 грн. і правочини (угоди/договори) про розміщення коштів на міжбанківському ринку сумою понад 5 000 000,00 грн.

З викладеного вбачається, що правочин по зарахуванню зустрічних вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" на суму 1 097 833,52 грн. виключно повинен був погоджуватись зі Спостережною Радою Банку, а тому, оскільки відповідачем було проігнороване дане положення, та в порушення норм установчих документів позивача здійснено зустрічне зарахування позовних вимог за угодою на суму 1 097 833,52 грн., а тому спірний правочин укладений сторонами визнається нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Як вже було встановлено судом, 11 вересня 2014 року Постановою правління Національного банку України № 567/БТ Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк Експобанк» було віднесено до категорії проблемних. 25 вересня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення № 97 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «КБ «Експобанк». Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 року № 138 призначено з 05.12.2014 року уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію АТ «КБ «Експобанк» Волощука І.Г. На підставі постанови Правління НБУ від 22.01.2015 року № 41 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк» та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.01.2015 року № 15 «Про початок процедури ліквідації АТ «КБ «Експобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» Волощука Ігоря Григоровича.

Підпунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Як вбачається із матеріалів справи, сума оскаржуваного Договору становила 1 097 833,52 грн., проте оскільки кошти банку включаються до його ліквідаційної маси, то у разі їх неповернення останньому завдаються збитки через їх неправомірне виведення із ліквідаційної маси коштів, котрі підлягають включенню до неї.

За таких обставин суд дійшов висновку про існування підстав, з якими приписи частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачають нікчемність Договору.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

На підставі викладеного та враховуючи висновок суду про нікчемність Договору, позовні вимоги про визнання недійсним такого Договору є правомірним та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

За приписами з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судове засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (які наявні в матеріалах справи), належних доказів на спростування доводів позивача суду не надав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судовий збір за позовом у відповідності до п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України в розмірі 23 174,67 грн., оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним нікчемний правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оформлений повідомленням Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк» у системі S.W.I.F.T № 1501 від 23.09.2014 року у форматі FIN 999 до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк», та повідомленням Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» у системі S.W.I.F.T № 1519 від 23.09.2014 року у форматі FIN 399 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Експобанк», в частині Договору на підкріплення операційної каси № СА5Н/5-UAН від 23.09.2014 та Генеральної Угоди від 15.09.2003 № 150903-1, укладеної між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк Експобанк» та Публічним акціонерним товариством «Інтеграл-банк».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Інтеграл банк" (код ЄДРЮОФОП 22932856 адреса: 03057, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 52/2), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" (код ЄДРЮОФОП 09322299; адреса: 01054, м. Київ, ВУЛИЦЯ ДМИТРІВСЬКА, будинок 18/24), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти основного боргу 1 097 833,52 грн. (один мільйон дев'яносто сім тисяч вісімсот тридцять три гривні 52 копійки) Видати наказ.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Інтеграл банк" (код ЄДРЮОФОП 22932856 адреса: 03057, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 52/2) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 23 174,67 грн. (двадцять три тисячі сто сімдесят чотири гривні 67 копійок) Видати наказ.

5. Копію рішення направити сторонам у справі № 910/23198/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 20.10.2015 року.

Суддя О.С. Комарова