ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р.Справа № 916/3753/15

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Кравченко С.В.

за участю представників сторін :

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 331 від 20.04.2015р.;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/3753/15:

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України";

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МОКАСІК";

про стягнення 7268402,83 грн., -

у с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі Позивач) звернувся до товариство з обмеженою відповідальністю «МОКАСІК» (далі Відповідач), із позовом про стягання коштів посилаючись на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МОКАСІК» (, Одеська обл., місто Котовськ, вул. 50 років Жовтня, буд. 214, (далі - Відповідач) являється правонаступником Приватного підприємства «МОКАСІК» (, АДРЕСА_1, (далі - Постачальник).

Зазначене підтверджується електронним Витягом з ЄДРПОУ від 30.08.2015 за № НОМЕР_1 (згідно із Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронні документи мають однакову юридичну силу з витягами в паперовій формі/копія витягу додана до позовної заяви).

За вказаним Витягом товариство з обмеженою відальністю «МОКАСІК» () було створено шляхом реорганізації (перетворення) Приватного підприємства «МОКАСІК» (). Дата та номер запису в Єдиному Державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення 10.03.1998,25.12.2014, 1 031013.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МОКАСІК» (код ЄДРПОУ 4795530) діє на підставі модельного статуту та є правонаступником Приватного ідприємства «МОКАСІК» , АДРЕСА_1.

Між Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ», Позивач/Покупець) та Приватним підприємством «МОКАСІК» (Постачальник) було укладено договір поставки № КИВ020Я-С від 25.06.2014 р. (далі Договір ).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі -Товар), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов даного Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору одиницею виміру Товару, що поставляється на умовах даного Договору, є метрична тонна.

Відповідно до п. 5.1 Договору оплата Товару, що поставляється за даним Договором здійснюється шляхом 90% попередньої оплати.

На виконання умов Договору Позивач здійснив передоплату на загальну суму 8924000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 14460 від 26.06.2014 p., № 4787 від 04.07.2014 р. та № 17552 від 30.07.2014 р.

Постачальник в свою чергу поставив Покупцю товар на загальну суму 2422372,40грн.

Отже, Покупець виконав обов'язок щодо попередньої оплати Товару, а Постачальник лише частково виконав взяті на себе договірні зобов'язання, в результаті чого у Постачальником перед Покупцем виникла заборгованість за Договором в розмірі 6501627,60 грн.

Згідно з пп. 11.1 Договору строк його дії встановлюється до 30 червня 2015 р. отже і Товар мав бути поставлений до 30 червня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України Позивач направив Відповідачу лист-вимогу від 19.08.2015 № 130-2-12/4254, що підтверджується фіскальним чеком № 7764 від 20.08.2015 р. та описом вкладення у поштове відправлення.

Відповідач станом на дату подачі позовної заяви не повернув (не перерахував) Позивачу кошти, перераховані на користь Постачальника на виконання умов Договору.

Пунктом 9.4 Договору визначено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки Товару згідно умов даного Договору, Постачальник сплачує Покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 9 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що є суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями изнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), ку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним гравил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного іиконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його невиконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 3 інформаційного листа від 15.03.2011 № 01-06/249 Вищого господарського суду України право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення не грошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення в'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи говором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушенні, строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості )варів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф в розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація країни» було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на виконання сої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010 № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764» було перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація країни» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»:

- повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України;

- 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

Отже, ПАТ «ДПЗКУ» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, ст.ст. 199, 230, 231 Господарського кодексу України та згідно з п.п. 9.4, 9.5 Договору, відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу пеню у розмірі 0,1 %.

За прострочення поставки товару відповідачеві нараховано пені за період з 01.07.2015р. по 31.08.2015 р. (62 дні прострочення) на суму 403100,91 грн.

З підстав ч.2 ст. 625 ЦК України відповідачеві нараховані 3% річних за період з 01.07.2015 р. п 28.08.2015 р, (62 дні прострочення) в сумі 33 131,58 грн.

На підставі ст. 536 ЦК України відповідачеві нараховано проценти за користування чужими грощовими коштами у розмірі 330542,74 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст.ст. 1, 12, ч. 2 ст. 15, 22 ст.ст. 54-57 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 11, 16, ст. 108, ч. 1 ст. 212, 546, 549, 629, 693 Цивільного кодексу України ст.ст. 193, 199, 230, 231 Господарського кодексу України, Позивач просить позов задовольнити.

Відповідач в засідання суду не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи за наявною у позові та у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 28.09.2015 р. адресі : 66303, Одеська обл.., місто Котовськ, вулиця 50 років Жовтня, будинок 214, ( поштові повідомлення із позначкою органу звязку „За зазначеною адресою не проживає у справі ).

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленум Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, - 3.9.1. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідач відзив на позов не надав.

Таким чином, суд розглядує справу за наявними в ній матеріалами за приписами ст.75ГПК України.

В засіданні суду 21 жовтня 2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення в порядку ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представника позивача, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у становлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або ювернення суми попередньої оплати.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як випливає з матеріалів справи, приведені позивачем обставини справи цілком підтверджуються наданими доказами: вказаним договором, платіжними дорученнями перерахуванням передоплати, розрахунком заборгованості.

Проаналізувавши вказані докази, суд приймає їх до уваги як такі що доводять правомірність вимог Позивача. Вказані докази сумніву у суду не викликають.

Посилання Позивача на вищенаведені ним норми ЦК та ГК України суд вважає правильним, оскільки саме цими нормами ЦК та ГК України регулюються правовідносини по даному спору.

Зворотнього відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не доведено.

Підсумовуючи викладене господарський суд вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими і тому підлягаючими задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України при задоволенні позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" - задовольнити повністю.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «МОКАСІК» (66303, Одеська область, м. Котовськ, вул. 50 Років Жовтня, буд. 214, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, , р/р 3310 в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», МФО 322313) основну заборгованість у сумі 6501627 (шість мільйонів пятсот одна тисяча шістсот двадцять сім) грн. 60 коп., пеню у сумі 403100 (чотириста три тисячі сто) грн. 91 коп., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 330542 (триста тридцять тисяч пятсот сорок дві) грн. 74 коп., 3% річних у сумі 33131 (тридцять три тисячі сто тридцять одна) грн. 58 коп. та судовий збір у сумі 73080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України

Повний текст рішення складено та підписано 26 жовтня 2015 р.

Суддя М.І. Никифорчук