РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015Справа №910/22439/15
За позовом Дочірнього підприємства Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів "Спілка онкоінвалідів" "Фаворит-Плюс"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС"

про стягнення 23 738 498,14 грн.

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача Іванська О.А. за дов.

від відповідача Близнякова С.І. за дов., Сухочев С.І. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Пред'явлені вимоги про стягнення 11869249,07 грн. збитків, завданих позивачу в зв'язку з ухиленням від виконання зобов'язань по договору № 161 (3)14УК від 08.05.2014, 11869249,07 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2015. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 17.09.2015.

16.09.2015 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та пояснення щодо контррозрахунку.

16.09.2015 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.09.2015 розгляд справи відкладено на 20.10.2015.

20.10.2015 через канцелярію суду представник відповідача подав документи по справі.

У судовому засіданні 20.10.2015 представник позивача подав документи по справі та клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання можливості провести переговори щодо доцільності укладання мирової угоди. Вказане клопотання судом не задовольняється, при цьому господарський суд виходить з того, що ухвалою суду від 31.08.2015 порушено провадження у справі, за клопотання позивача розгляд справи було відкладено на 20.10.2015, визначений ст. 69 ГПК України, строк вирішення спору закінчився, що свідчить про достатність часу для підготовки сторін до судового розгляду, подання доказів в обґрунтування своєї позиції, вжиття заходів для мирного врегулювання спору та надання суду для затвердження мирової угоди.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

08.05.2014 року між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець) був укладений договір поставки продукції № 161 (З) 14 УК/53-121-01-14-00434 від 25.07.2014, за умовами якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у Договорі вити обладнання і надати супутні послуги з впровадження Автоматизованої системи контролю радіаційної обстановки (АСКРО) ВП «Запорізька АЕС», надалі іменованих «товар», а покупець - в порядку та на умовах, визначених у договорі, прийняти і сплатити товар, всього на суму 98 910 408,88 грн.

Відповідно до п.1.1 договору, склад та технічні характеристики товару викладені в Специфікації №1, оформленій у вигляді додатку №1 до даного Договору, який є невід'ємною частиною даного Договору, а також «Технических требованиях и условиях поставки на поставку оборудования и оказание сопутствующих услуг по - мероприятию «Внедрение (модернизация) автоматизированной системьі контроля радиационной обстановки (АСКРО)», далі по тексту - ТвіУП, оформленим у вигляді додатку №3 до даного Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.2 договору встановлений загальний строк поставки товару: вересень 2014р. - вересень 2016р., згідно з Графіком поставки, оформленим у вигляді додатку №2 до даного договору, який є невід'ємною частиною даного договору.

Умовами п.12.1 визначено строк дії договору: протягом 36 місяців з дати укладання, тобто до 15.07.2017, а в частині виконання гарантійних зобов'язань постачальника, передбачених договором, - до закінчення терміну дії гарантії.

Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме неприйняття частини поставленого обладнання та подальшої відмови від договору в односторонньому порядку, тобто істотного порушення умов договору та прав позивача, що впливає на його імідж та ділову репутацію, йому завдано матеріальної шкоди у вигляді реальних збитків та упущеної вигоди у сумі 11 869 249,07 грн. та спричинено моральної шкоди в сумі 11 869 249,07 грн., які просить стягнути з відповідача, посилаючись на положення ст. 22 ЦК України, частин 2, 4 статті 623 ЦК України, ст.ст. 224-225 ГК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, вказуючи, що виконання робіт у сфері ядерної енергетики законодавчо та нормативно передбачає жорсткі вимоги до забезпечення якості; керуючись Вимогами до системи управління діяльністю експлуатуючої організації (оператора), затвердженими наказом ДКЯРУ від 02.03.2015 № 51, відповідач розробив стандарт СОУ НАЕК 012:2012 «Стандарт Національної атомної енергогенеруючої компанії Енергоатом». Оцінка постачальників. Управління закупівлями продукції», який є одним із документів системи управління ДП НАЕК «Енергоатом» та регламентує оцінку постачальників як складову частину закупівлі. Пояснює, що у зв'язку з вказаними вимогами, позивач ще на етапі проведення конкурсних торгів визначив, що для участі у процедурі закупівлі учасники повинні надати копію рішення про затвердження учасника як постачальника ДП «НАЕК «Енергоатом» або письмові підтвердження готовності учасника пройти оцінку до моменту постачання товарів (якщо учасник одночасно є виробником та постачальником товарів) для підтвердження наявності програми якості виробника. У складі документів пропозиції конкурсних торгів відповідач надав лист-підтвердження щодо готовності пройти оцінку до моменту поставки товару, проте рішення про відповідне затвердження позивача постачальником не надано, що свідчить про невиконання позивачем п.8.8 договору та унеможливлює прийняття товару.

Зазначає, що передбачені пп. 2.10, 2.12, 7.1, 8.8., 4.3.12-4.3.59, 4.3.17, 4.3.18, 4.3.53 договору зобов'язання позивача, що мали передувати поставці товару, останнім виконано не було, повідомлення про відвантаження товару в порушення п.4.5 договору покупець не отримував, стверджує, що позивач припинив договірні відносини в односторонньому порядку, вимоги позивача вважає безпідставними та необгрунтованими.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 Кодексу).

Отже, поняття "збитки" включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Статті 224, 225 ГК України визначають порядок відшкодування збитків за порушення господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 224 ГК України. учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, факт понесення збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

З наведених положень випливає, що збитки, як категорія цивільно-правової відповідальності, являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення законних прав та інтересів особи, де збитки є наслідком, а протиправна поведінка заподіювача шкоди -причиною. Таким чином, застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе лише за наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненими збитками, а також вини порушника в їх заподіянні.

Відповідно до ст. 33 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В даному випадку, це стосувалося позивача, який мав довести суду факт порушення відповідачем його прав, чи неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання за договором, наявності та розміру збитків, наявності причинно - наслідкового зв'язку між порушенням та понесеними збитками.

Позивачем не доведено факту порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором по договору № 161 (3)14УК від 08.05.2014, не надано доказів протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідача, що призвело до понесення позивачем збитків на заявлену суму, наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками.

Твердження позивача про ухилення відповідача від виконання своїх договірних зобов'язань, припинення відповідачем договору в односторонньому порядку не підтверджені належними засобами доказування.

Лист № 31/357 від 09.12.2014., на який посилається позивач, не є належним доказом у справі, оскільки не стосується договору № № 161 (3)14УК від 08.05.2014.

Крім того, позивачем не додано жодного розрахунку, доказів на підтвердження розміру заявленої до стягнення суми упущеної вигоди.

Таким чином, в порушення статей 33, 34 ГПК України позивач не надав суду належних доказів та не довів факту спричинення відповідачем йому збитків, тому вимоги про стягнення 11 869 249,07 грн. збитків у вигляду упущеної вигоди є необґрунтованими та задоволення не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення 11 869 249,07 грн. моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Згідно п. 1 Постанови пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (п. 3 Постанови пленуму ВСУ).

Згідно з абз. 2, 3 Постанови пленуму Верховного суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (абз. 2, 3 п. 5 Постанови пленуму ВСУ).

Згідно абз. 1 п. 9 Постанови пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Звертаючись з вимогою про відшкодування 11 869 249,07 грн. моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача.

Також позивачем в порушення статей 33, 34 ГПК України належними і допустимими доказами не доведено наявність в діях відповідача повного складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 11869249,07 грн. упущеної вигоди та 11869249,07 грн. моральної шкоди у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.М.Ярмак

Повне рішення складено 26.10.2015