РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015Справа №910/18606/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Аграрного фонду

про стягнення 2 823 458,48 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Маковій В.Г. - представник, довіреність №663 від 01.09.2015;

Від відповідача: Підтинна О.І. - представник, довіреність №494 від 10.08.2015;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 2 823 458,48 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 56469,17 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов Договору складського зберігання зерна № 111/11 від 04.05.11 р. в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг зі зберігання, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 2 823 458,48 грн..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18606/15 та призначено до розгляду на 11.08.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.08.2015 розгляд справи відкладався на 10.09.2015.

У судовому засіданні 10.09.2015 судом оголошувалась перерва до 17.09.2015.

У судове засідання 11.08.2015 з'явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача у судове засідання 11.08.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 11.08.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 666.

В судові засідання 10.09.2015 та 17.09.2015 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подані пояснення № 1 по справі б/н від 27.07.2015, в яких позивач зазначає, що доказами підтвердження надання позивачем в період 2011- 2014 роки відповідачу послуг зі зберігання зерна за Договором № 111/11від 04.05.11 р. акти перевірки зерна, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним та якісним показникам, які складались та підписувались щомісячно представниками позивача, відповідача та інспектором Полтавської обласної державної хлібної інспекції за наслідками перевірки кількісних та якісних показників зерна, копії яких надані позивачем. Пояснення по справі б/н від 27.07.2015 долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 11.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява № б/н від 10.08.2015 про застосування строків позовної давності та клопотання б/н від 10.08.2015 про відкладення розгляду справи, які долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 10.09.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подані пояснення № 2 по справі № 2-1-10/899 від 07.09.2015, в яких позивач підтримує позовні вимоги та зазначає, що акти виконаних робіт по договору за період жовтень 2011 р. - липень 2014 р. надсилались відповідачу 24.06.15 р. рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується наявними матеріалами справи. Крім того, за твердженнями позивача, положення спірного договору розповсюджуються на відносин між сторонами, які виникли з 31.03.11 р. (п.8.1. Договору), виникнення яких підтверджується актом приймання - передачі від 31.03.11 р.. Пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Окрім того до початку судового засідання 10.09.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подані письмові пояснення № 3 від 07.09.15 р., в яких позивач заперечує проти заяви відповідача про застосування позовної давності зазначаючи при цьому, що перебіг такого строку почався лише з 08.07.15 р., тобто з урахуванням моменту отримання відповідачем вимоги ПАТ «ДПЗКУ» № 130-2-12/3140 від 23.06.15 р., а саме 30.06.15 р.. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 17.09.15 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

У судовому засіданні 17.09.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві та щодо задоволення заяви про застосування строків позовної давності заперечував.

У судовому засіданні 17.09.2015 представник відповідача підтримав заперечення проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав подану ним до початку судового засідання 10.08.2015 заяву б/н від 10.08.2015 про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

04 травня 2011 року між Державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (Зерновий склад за договором, позивач у справі) та Аграрним фондом (Поклажодавець за договором, відповідач у справі) укладено Договір складського зберігання зерна № 111/11 (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого сторони погодили, що Поклажодавець зобов'язується передати на зберігання Зерновому складу зерно пшениці, (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі- зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначений ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Розділами 2-6 Договору сторони погодили вимоги до якості зерна, права та обов'язки сторін, порядок взаєморозрахунків сторін, право на розпорядження зерном та відповідальність сторін тощо.

Згідно п.4.7 Договору ціна договору становить 6000,00 грн..

За умовами розділу 7 Договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги Поклажодавцем.

Згідно п.8.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками та діє до 31.12.2011, але у будь - якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія цього Договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 31.03.2011.

Як встановлено судом, договір зберігання від 04.05.11 р. підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Окрім того, на протязі дії Договору сторони вносили до нього зміни щодо строку дії та ціни договору, зміни визначень, реквізитів сторін та зміни найменування позивача у зв'язку із зміною організаційно-правової форми шляхом укладання 16.06.2011, 11.07.2011, 19.07.2011, 26.08.2011, 27.10.2011, 03.11.2011, 03.06.2012, 02.07.2012, 03.01.2013, 29.03.2013 додаткових договорів до Договору складського зберігання об'єктів державного цінового регулювання №111/11 від 04.05.2011,.

Зокрема, згідно Додаткового договору від 03.06.12 р. строк дії договору продовжено до 31.12.12 р. та поширено на правовідносини, що виникли з 01.01.12 р.. Додатковими угодами від 03.01.13 р. та від 29.03.13 р. строк дії договору продовжено до 30.06.13 р. та 31.12.13 р. відповідно, але у будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

Додатковим договором від 16.06.11 р. ціна договору була збільшена сторонами до 241156,45 грн., додатковим договором від 19.07.11 р. - до 354518,06 грн., додатковим договором від 27.10.11 р. - до 684099,69 грн.. При цьому, ціна за зберігання 1 т зерна не змінювалась і на протязі дії Договору складала 17,50 за 1 т за місяць.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, правовідносини зі зберігання зерна регулюються нормами Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

У відповідності до частин 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до частини 3 статті 957 Цивільного кодексу України письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Згідно з пунктами 10, 24 статті 1 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання доробку, зберігання і відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Статтею 43 вказаного Закону унормовано, що якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

При цьому, згідно з пунктом 1 Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 510 від 11.04.03 р., підставою для видачі складських документів на зерно є прийняття зерна зерновим складом на зберігання. Відповідно до пункту 1.1 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України №198 від 27.06.03 р. (далі - Положення), складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва. Пунктом 1.7 вказаного Положення визначено, що зерновий склад за бажанням поклажодавця зобов'язаний видати йому один із складських документів на зерно. При оформленні партії зерна складська квитанція виписується в обов'язковому порядку як первинний документ, що засвідчує кількість та якість прийнятого складом зерна. Відповідно до пунктів 1.19, 1.20 цього ж Положення, після заповнення реквізитів складського документа на зерно, реєстрації його у Реєстрі складських документів на зерно з присвоєнням порядкового номера, один примірник оригіналу заповненого бланка складського документа передається поклажодавцеві або уповноваженій ним особі, а другий залишається на складі. Поклажодавець чи уповноважена ним особа на підтвердження отримання складського документа ставить власний підпис у Реєстрі складських документів на зерно, що ведеться зерновим складом. Зі змісту підпункту 2.1. пункту 2 розділу V Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України №661 від 13.10.08 переоформлення зерна від одного власника іншому проводиться в їх присутності або в присутності уповноважених ними осіб згідно із заявою власника про переоформлення.

Пунктом 3.1.5 Договору визначено, що Зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його до зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва Зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів Поклажодавця.

Так, на підтвердження прийняття зерна від відповідача філією ДП «ДПЗКУ «Пирятинський КХП» видано складські квитанції на зерно №4 від 06.06.2011, №5 від 25.06.2011, №1 від 12.10.2011, №2 від 06.06.2011, № 3 від 06.06.2011, №6 від 25.06.2011, №61 від 09.08.2011, №1625 від 06.11.2013, № 2 від 21.11.2011, №3 від 28.11.2011, №551 від 28.11.2011, № 646 від 23.12.2011, №644 від 26.12.2011, №645 від 26.12.2011, № 652 від 26.12.2011, №4 від 26.12.2011 та складські довідки № 27 від 18.07.2013, №29 від 31.07.2013, №4 від 14.03.2013, №28 від 18.07.2013, №10 від 17.04.2013, №25 від 21.06.2013, №30 від 19.08.2013, №31 від 19.08.2013, №32 від 19.08.2013, №12 від 04.06.2013, №17 від 10.06.2013, №8 від 20.03.2013, №20 від 18.06.2013, №23 від 19.06.2013, №3 від 14.03.2013, №1 від 04.03.2013, №2 від 06.03.2013, №6 від 25.01.2013, №19 від 12.06.2013, №15 від 07.06.2013, №11 від 17.04.2013, №5 від 25.01.2013, копії яких наявні в матеріалах справи, та які відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", розділу 3 Положення є товаророзпорядчими документами, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом та поклажодавцем, та факт прийняття зерна на зберігання.

При цьому, згідно наявної в матеріалах справи копії акту приймання - передачі від 31.03.11 р. у зв'язку з ліквідацією підприємства ДП ДАК «Хліб України» Пирятинським КХП було повернуто Аграрному фонду товар (зерно), а останнім, в свою чергу, передано ДП «ДПЗКУ», а саме філії ДП «ДПЗКУ» Пирятинський КХП» на відповідальне зберігання згідно з укладеним договором складського зберігання, разом зі складськими документами на зерно. Вказаний акт підписано головою ліквідаційної комісії ДП ДАК «Хліб України, в.о. директора РВ Аграрного фонду та директором філії ДП «ДПЗКУ» та скріплено печатками юридичних осіб.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, в період з жовтня 2011 р. по липень 2014 р. позивачем надані послуги зі зберігання зерна пшениці та жита на загальну суму 2 823 458,48 грн., що підтверджується також актами про відшкодування витрат зберігання до Договору від 31.10.11 р., 30.11.11 р., 31.12.11 р., 31.01.12 р., актами виконаних робіт до Договору від 29.02.12 р., 31.03.12 р., 30.04.12 р., 31.05.12 р., 30.06.12 р., 31.07.12 р., 31.08.12 р., 30.09.12 р., 31.10.12 р., 30.11.12 р., 31.12.12 р., 31.01.13 р., 28.02.13 р., 31.03.13 р., 30.04.13 р., 31.05.13 р., 30.06.13 р., 31.07.13 р., 31.08.13 р., 30.09.13 р., 31.10.13 р., 30.11.13 р., 31.12.13 р., 31.01.14 р., 28.02.14 р., 31.03.14 р., 30.04.14 р., 31.05.14 р., 30.06.14 р., 31.07.14 р., розрахунками обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання за вказаний період тощо копії яких наявні в матеріалах справи.

Як встановлено судом, у матеріалах справи містяться акти виконаних робіт до Договору складського зберігання зерна № 111/11 від 04.05.11 року, які не підписані з боку відповідача. При цьому матеріали справи не містять доказів надсилання вказаних актів на адресу відповідача на протязі договірних зобов'язань. Доказів повернення відповідачем вказаних актів виконаних робіт позивачу з мотивованою відмовою від їх підписання щодо кількості та/або якості наданих послуг сторонами також суду не надано.

В свою чергу, заперечень щодо факту отримання та обсягу наданих послуг, а також повного та належного виконання Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" умов Договору в частині надання послуг зі зберігання зерна відповідачем суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання зі зберігання зерна Аграрному фонду, а відповідачем, у свою чергу, прийняті ці послуги без будь - яких зауважень. Факт надання послуг ПАТ "ДПЗКУ" належним чином підтверджено матеріалами справи.

Пунктом 3.3.2 Договору відповідач зобов'язався відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору, згідно якого в разі виникнення необхідності здійсненні додаткових заходів пов'язаних зі зберіганням зерна, зерновий склад зобов'язаний погодити їх з поклажодавцем.

Додатковим договором від 03.06.12 р. п.3.3.2 Договору викладено в наступній редакції: «розрахуватися за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження зерна, а також послуги, що виникають в порядку, визначеному п.п. 3.1.4 цього Договору».

Пунктом 4.1 Договору визначено, що розрахунки відшкодування витрат зі зберігання проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість.

Пунктом 4.3 Договору сторони узгодили розмір відшкодування витрат за зберігання, який за 30 календарних днів (на місяць) становить 17,50 грн. з ПДВ за тонну.

Згідно з пунктом 4.4. Договору поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Згідно Додаткового договору від 03.06.12 р. у п.п. 4.1, 4.3 Договору слова «відшкодування витрат» замінені словами «розрахунки за надання послуг», п.4.4. викладено в наступній редакції: «поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання - приймання до договору складського зберігання зерна на підставі актів виконаних робіт за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з державного бюджету на зазначені цілі».

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

У відповідності до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 3 ст. 631 Цивільного кодексу встановлено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Зокрема, згідно п.8.1 Договору його дія розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 31.03.2011, а відповідно до Додаткового договору від 03.06.12 р. дію вказаної додаткового договору поширено на правовідносини, що виникли з 01.01.12 р..

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як визначено ч.ч. 1 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

При цьому оскільки умовами договору сторонами не було погоджено строку, протягом якого відповідач повинен відшкодувати витрати із зберігання зерна, то застосуванню підлягають приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що 24.06.2015 позивачем на адресу відповідача було надіслано письмову вимогу №130-2-12/3140 від 23.06.2015, якою позивач просив відповідача в 7-денний строк розглянути її, підписати та повернути акти виконаних робіт (наданих послуг) за Договором складського зберігання зерна №111/11 від 04.05.2011, а також сплатити на користь позивача заборгованість за надані послуги за Договором за період складського зберігання з жовтня 2011 року по липень 2014 року на загальну суму 2 823 458,48 грн..

Факт надсилання вказаної вимоги на адресу відповідача та отримання її останнім 30.06.15 р. підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чека № 0646 від 24.06.15 р., опису вкладення в цінний лист від 24.06.15 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 151.

В свою чергу, зазначена вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні проти факту отримання послуг за договором і необхідності проведення оплати не заперечував, проте, посилаючись на відсутність бюджетного фінансування вказував на неможливість оплати вказаного боргу.

При цьому відповідачем не надано суду доказів опротестування виставлених позивачем актів виконаних робіт за спірний період, тому суд доходить висновку, що вказані документи є такими, що підлягають оплаті.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Публічному акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України" грошових коштів в сумі 2 823 458,48 грн. всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Аграрного фонду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору складського зберігання зерна №111/11 від 04.05.2011 та додаткових договорів до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Так, майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Бюджетні установи, для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності, укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, незважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, в тому числі й державних підприємств, організацій та установ, заснованих на державній власності.

Згідно частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ні Господарський кодекс України, ні Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним договором не виділяють в окрему категорію осіб "бюджетні установи" і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, бюджетна установа, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за такими договорами.

Тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність покупця та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 15 травня 2012 р. у справі № 3-28гс12, від 13.10.09 р. (судової палати в адміністративних справах), від 15.05.12 р. у справі № 11/446 (судової палати у господарських справах).

Таким чином, посилання відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування за відсутності вини відповідача не звільняє останнього від виконання взятого на себе договірного зобов'язання щодо перерахування оплати за надані послуги зі зберігання зерна.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, згідно якої зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів, взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства, витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються, оскільки між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Зважаючи на те, що Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України), за висновками суду у зв'язку з цим застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим. А тому відсутність у відповідача необхідних бюджетних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилось відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з боргу за надані послуги зі складського зберігання зерна в сумі 2 823 458,48 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем подано заяву б/н від 10.08.2015 про застосування строків позовної давності до основної суми боргу у розмірі 2 823 458,48 грн..

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Як зазначалось судом вище, відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання; якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, Договором складського зберігання №111/11 від 04.05.2011 р. та відповідними додатковими угодами до нього, строк відшкодування витрат із зберігання зерна (оплати вартості послуг зі зберігання зерна) з моменту його передачі сторонами не визначений.

Судом за матеріалами справи встановлено факт отримання відповідачем вимоги №130-2-12/3240 від 23.06.2015 р. про сплату заборгованості 30.06.2015 р., тобто, з урахуванням положень ч. 5 ст. 261 та ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, протягом якого відповідач мав виконати свої зобов'язання з оплати наданих послуг за Договором, спливає 07.07.15 р., і саме з 08.07.15 р., починається перебіг строку позовної давності. Оскільки з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 20.07.2015 р., тобто в межах встановленого законодавством трирічного строку позовної давності, заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги зі складського зберігання зерна (виконані роботи) задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, код 33642855) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1; код 37243279) 2 823 458 (два мільйони вісімсот двадцять три тисячі чотириста п'ятдесят вісім) грн. 48 коп. та судовий збір у розмірі 56 469 (п'ятдесят шість тисяч чотириста шістдесят дев'ять) грн. 17 коп..

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 05 листопада 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М.Селівон