РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015Справа №910/22041/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/22041/15

За позовом публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» в

особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

здійснення тимчасової адміністрації - Паламарчук Віталія Віталійовича;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія

«АКТИВ-ГАРАНТ»;

про стягнення 59 199 847,43 грн.

Представники сторін:

від позивача: Дешко В.О., довіреність № 5 від 02.09.2015р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації - Паламарчук Віталія Віталійовича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «АКТИВ-ГАРАНТ» про стягнення 59 199 847,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-237ю/2014/2-1 від 20.10.2014 р., починаючи з 06.01.2015р., не сплачував проценти за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим, на підставі п. 4.4 кредитного договору, позивач зазначає про закінчення терміну кредиту та просить суд стягнути з відповідача 30 000 000,00 грн. суму заборгованості за кредитом, 3 433 268,41 грн. - сума заборгованості за процентами, 419 447,39 грн. - пені за прострочення сплати процентів, 8 105 753,42 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 29 868,67 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів, 520 273,97 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту, 418 060,02 грн. - інфляційні втрати за час прострочення по сплаті процентів, 10 273 175,54 грн. - інфляційні втрати за час прострочення по кредиту, 4 500 000,00 - штрафу за прострочення по сплаті процентів, 1 500 000,00 грн. - штрафу за прострочення повернення кредиту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2015р. порушено провадження у справі № 910/22041/15 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.10.2015р.

22.09.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли витребувані судом докази.

25.09.2015р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній посилається на відсутність заборгованості перед позивачем, у зв'язку з укладанням угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.10.2014р.

Ухвалою суду від 01.10.2015 р. розгляд справи було відкладено на 26.10.2015р., у зв'язку з неявкою в судове засіданні повноважного представника відповідача.

23.10.2015р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано пояснення на відзив відповідача та клопотання про залучення до участі у справі Національного банку України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Присутній у судовому засіданні 26.10.2015р. представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, а також підтримав подане клопотання про залучення третьої особи.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про залучення третьої особи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

В поданому суду клопотанні позивачем належним чином не доведено, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Національного банку України, у зв'язку з чим клопотання про залучення третьої особи задоволенню не підлягає.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду від 28.08.2015р. та від 01.10.2015р. були надіслані відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2014 року між публічним акціонерним товариством «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» (позивач, за договором - кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «АКТИВ-ГАРАНТ» (відповідач, за договором - позичальник) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-237ю/2014/2-1 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого сторони погодили, що кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання (далі - кредит), окремими частинами (траншами) з сплатою 13,8 процентів річних (з можливістю перегляду процентної ставки кожні три місяці кредитування) а межах максимального ліміту заборгованості до 30 000 000,00 грн., з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 19.10.2015р. на умовах, визначених цим договором.

Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 30 000 000,00 грн., що підтверджується випискою ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» з рахунку відповідача за період з 20.10.2014р. по 21.08.2015р.

Згідно з п.2.5 кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Відповідно до пункту 2.6 кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щоквартально до 5 (п'ятого) числа місяця, наступного кварталу, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Відповідно до п.2.7 кредитного договору, нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Умовами п.4.4 кредитного договору встановлено, що у разі невиконання відповідачем зобов'язань, визначених пп. 3.3.2-3.3.17 цього договору, порушення відповідачем або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п.1.3 цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, відповідач зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості відповідача за цим договором дія договору припиняється.

Так, зокрема, пунктом 3.3.5 кредитного договору визначено обов'язок відповідача сплачувати позивачу проценти та комісії, передбачені п.1.1.1 цього договору, у визначеному пп. 2.6, 2.8, 2.9, 2.12 договору порядку та тарифами.

Як зазначає позивач, починаючи з 06.01.2015р. відповідач не виконував свої зобов'язання за кредитним договором щодо сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим позивач вважає, що термін надання кредиту закінчився 20.08.2015р.

Однак, відповідач кредит позивачу в сумі 30 000 000,00 грн. не повернув та нараховані проценти за користування кредитними коштами у сумі 3 433 268,41 грн. не сплатив.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову, посилаючись на відсутність заборгованості перед позивачем, у зв'язку з укладанням угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.10.2014р., укладеної між відповідачем та ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», відповідно до умов якої сторони дійшли згоди здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-237ю/2014/2-1 від 20.10.2014р. та договором про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р.

В свою чергу, за умовами договору про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р., укладеного між ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», як новим кредитором, та ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «АКТИВ ГАРАНТ», як первісним кредитором, Банк набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 56 556 077,28 грн.

Позивач заперечив проти доводів відповідача, посилаючись на те, що договір про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р. було визнано нікчемним в порядку п. 3 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Як встановлено судом, постановою Правління Національного банку України від 30.04.2015р. № 300/БТ публічне акціонерне товариство «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» віднесено до категорії проблемних.

Постановою Правління Національного банку України від 05.06.2015р. № 358 публічне акціонерне товариство «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015р. № 114, запроваджено тимчасову адміністрацію у Банку з 08 червня 2015 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Онищука Д.В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 03.07.2015р. № 126 призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Паламарчука В.В.

23.07.2015р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про визнання договору про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р. нікчемним, про що повідомлено відповідача листом за вих. № 04-08/1091 від 23.07.2015р., який надіслано відповідачу цінним листом з описом вкладення, що підтверджується фіскальним чеком поштової установи № 5986 від 23.07.2015р.

Частиною першою статті 3 Закону встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Управління поточною діяльністю Фонду здійснює виконавча дирекція Фонду (частина перша статті 11 Закону).

Повноваження виконавчої дирекції Фонду визначені в статті 12 Закону. Зокрема, відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої цієї статті, виконавча дирекція Фонду у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду визначені в статті 37 Закону.

Так, уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до статті 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до витягу з Протоколу № 6/155/1 спільного засідання Ради і Правління ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» від 07.05.2015р. було вирішено здійснити відображення в бухгалтерському обліку проведений дій згідно з договором про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р. та Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.10.2014р.; дозволити сторнувати надлишково нараховані відсотки, зокрема, за спірним кредитним договором. Зазначене свідчить, що факт зарахування зустрічних однорідних вимог відбувся в період з 07.05.2015р. по 08.06.2015р. (дата введення в Банк тимчасової адміністрації) в той час, як постановою Правління НБУ від 30.04.2015р. № 300/БТ публічне акціонерне товариство «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» було віднесено до категорії проблемних та запроваджено режим контролю за діяльністю банку.

Відповідачем не надано суду доказів оскарження та скасування в судовому порядку рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору про відступлення права вимоги № 30-10/14-1 від 30.10.2014р. нікчемним.

Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено ч.ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду справи в суді відповідачем не спростовані доводи позивача про заборгованість відповідача за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-237ю/2014/2-1 від 20.10.2014 р. та не надано доказів повернення кредитних кошів, перерахованих позивачем на виконання вказаного договору, а також сплати процентів за користування кредитом, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом в розмірі 30 000 000,00 грн. та суми заборгованості за процентами в розмірі 3 433 268,41 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 4.2. кредитного договору визначено, що у разі прострочення відповідачем строків сплати процентів та комісій, визначених договором та тарифами, а також прострочення строків повернення траншів кредиту, визначених пп. 1.1.1, 2.4., 2.13.3, 3.2.5, 4.4, 5.4 договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 1 процента від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Відповідно до п.4.3 кредитного договору, у разі порушення відповідачем вимог пп. 3.3.2-3.3.17 цього договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 5 (п'ять) процентів від суми максимального ліміту кредиту, визначеного п.1.1.1 цього договору, за кожний випадок.

Оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 4.3. договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на суму неповерненої у встановлений термін суми кредиту та сплати процентів, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафів, суд встановив, що вони є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в цій частині також визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних, підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним.

Відповідно до уточненого розрахунку суду, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, а саме: 362 372,12 грн. - інфляційні втрати за час прострочення по сплаті процентів та 10 209 225,97 грн. - інфляційні втрати за час прострочення по кредиту.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, та підлягають задоволенню частково.

За приписами статті 49 ГПК України судовий збір стягується з відповідача в доход Державного бюджету України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки на день звернення позивача до господарського суду останній був звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова Компанія "АКТИВ-ГАРАНТ" (04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7; ) на користь публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (04053, м. Київ, вул.. Тургенєвська, 52/58; місцезнаходження: 01601, м. Київ, пл. Спортивна, 3; ) 30 000 000,00 грн. - суму заборгованості за кредитом, 3 433 268 грн. 41 коп. - сума заборгованості за процентами, 419 447 грн. 39 коп. - пені за прострочення сплати процентів, 8 105 753 грн. 42 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 29 868 грн. 67 коп. - 3% річних від простроченої суми процентів, 520 273 грн. 97 коп. - 3% річних від простроченої суми кредиту, 362 372 грн. 12 коп. - інфляційні втрати за час прострочення по сплаті процентів, 10 209 225 грн. 97 коп. - інфляційні втрати за час прострочення по кредиту, 4 500 000,00 - штраф за прострочення по сплаті процентів, 1 500 000,00 грн. - штраф за прострочення повернення кредиту. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «АКТИВ-ГАРАНТ» (04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7; ) в доход Державного бюджету України 72 932,31 грн. - судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 30.10.2015р.

Суддя А.І. Привалов