РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №910/26992/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімекс Лімітед"

До Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. CPI Investment Fund Limited

2. Національний банк України

Про зобов'язання вчинити дії

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Никифоров О.В. представник за довіреністю № б/н від 18.11.14.

Від відповідача: Квашнін М.О. представник за довіреністю № бн від 05.08.14.

Від третьої особи-1: не зявився

Від третьої особи-2: Шевчук Є.Л. представник за довіреністю № 18-225/8481 від 11.02.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімекс Лімітед" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача вчинити дії, спрямовані на реєстрацію додаткової угоди від 27.08.14. до Договору позики в іноземній валюті № 0306 від 02.06.08., укладеного між позивачем та CPI Investment Fund Limited.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.14. порушено провадження у справі № 910/26992/14, на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі в розгляді даної справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: CPI Investment Fund Limited (далі - третя особа-1) та Національний банк України (далі - третя особа-2). Крім того, вказаною ухвалою провадження у справі № 910/26992/14 було зупинено для повідомлення третьої особи-1 про дату, час та місце розгляду справи, в зв'язку з її місцезнаходженням в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.01.15. на підставі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України поновлено провадження по справі та призначено її до розгляду на 05.02.15.

05.02.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

05.02.15. третьою особою-1 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.02.15. третьою особою-2 було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.02.15. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 19.02.15.

13.02.15. представник позивача через відділ діловодства суду подав письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.15. зупинено провадження у справі № 910/26992/14 до вирішення іншої, пов'язаної з нею справи № 826/19603/14, яка розглядається окружним адміністративним судом міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.15. поновлено провадження у справі № 910/26992/14 та призначено її до розгляду на 07.10.15.

02.10.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.10.15. позивачем та третьою особою-1 було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.10.15. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 22.10.15.

13.10.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 22.10.15. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та третя особа-2 в судовому засіданні 22.10.15. проти позову заперечували.

Третя-особа-1 в судове засідання 22.10.15. не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/26992/14.

В судовому засіданні 22.10.15 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача а третьої особи-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.06.08. між позивачем (далі - Позичальник) та Компанією Carbon Products International Limited (далі - Позикодавець) було укладено Договір позики в іноземній валюті № 0306 (далі - Договір) відповідно до умов якого позивачу було надано позику на суму 2 000 000,00 доларів США строком до 31.12.18.

Договір зареєстровано третьою осбою-2 відповідно до свідоцтва № 799 від 18.06.08.

Додатковою угодою до Договору змінено Позикодавця за Договором на CPI Investment Fund Limited.

Додатковими угодами до Договору сторони погоджували строки дострокового повернення частин позики за Договором.

27.08.14. між позивачем та третьою особою-1 було підписано Додаткову угоду від 27.08.14. до Договору, якою сторони дійшли згоди дострокового розірвання Договору та дострокового повернення позики в розмірі 897 000 доларів США з нарахованими відсотками відповідно до умов Договору.

На виконання вимог Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.06.04. № 270, позивач звернувся до відповідача та управління третьої особи-2 в Донецькій області з повідомленням № 102 від 30.09.14. з викладеним в ньому проханням здійснити реєстрацію змін до Договору в зв'язку з його достроковим розірванням.

Листом № КНО-67.4.1/18 від 06.10.14. відповідач відмовив позивачу в реєстрації змін до Договору та повернув наданий пакет документів.

Підставою для відмови відповідачем вказано постанову Правління Національного банку України № 540 від 29.08.14. «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України».

Позивач вважає, що зазначена постанова Правління Національного банку України № 540 від 29.08.14. не може застосовуватись до відносин між позивачем і третьою особою-1, оскільки суперечить Угоді про сприяння і взаємний захист інвестицій від 10.02.1993.

Вказане стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовими положеннями ст. 6 Закону України «Про Національний банк України» (далі по тексту - Закон) передбачено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Згідно із ст. 7 Закону Національний банк виконує також відповідно до розроблених Радою Національного банку України Основних засад грошово-кредитної політики визначає та проводить грошово-кредитну політику.

Відповідно до статті 44 Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю, зокрема, належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність (ст. 56 Закону України «Про Національний банк».

29.08.14. правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» (далі - постанова № 540), відповідно до п.п. 1 п. 1 якої дозволено резидентам здійснювати погашення кредитів, позик (у тому числі фінансової допомоги) в іноземній валюті за договорами з нерезидентами, тому числі в разі укладення додаткових угоди до кредитних договорів, не раніше строку, передбаченого договорами. Зазначена вимога поширюється на випадки дострокового виконання резидентом-позичальником зобов'язань як за основною сумою кредиту/позики, так і за іншими платежами, установленими договором кредитування (позики). Національний банк України не здійснює реєстрацію змін до договорів про залучення резидентами-позичальниками кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, які стосуються скорочення строків виконання резидентами-позичальниками зобов'язань за такими договорами або їх дострокового виконання.

Вимоги цього підпункту не поширюються на випадки дострокового погашення кредитів, позик:

- залучених уповноваженими банками на умовах субординованого боргу, за умов спрямування достроково поверненого субординованого боргу на збільшення статутного капіталу уповноваженого банку-позичальника та отримання відповідного дозволу Національного банку України;

- за рахунок коштів, що залучаються резидентом-позичальником за іншим кредитним договором (договором позики) з нерезидентом, якщо цей договір передбачає більш пізній строк виконання зобов'язань позичальника (повністю або частково) порівняно з умовами попереднього кредитного договору (договору позики).

Строк дії постанови № 540 встановлено з 02.09.14. до 02.12.14. включно.

Згідно із ст. 56 Закону Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Тобто станом на день звернення позивача 30.09.14. позивача до відповідача та управління третьої особи-2 в Донецькій області з повідомленням № 102 з викладеним в ньому проханням здійснити реєстрацію змін до Договору в зв'язку з його достроковим розірванням, зазначена постанова була чинною та обов'язковою для виконання і Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімекс Лімітед" і Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк".

При цьому, оскільки позивач є резидентом-позичальником, а третя особа-1 є нерезидентом позикодавцем, оскільки Додаткова угода від 27.08.14. до Договору, передбачає дострокове розірвання Договору та дострокове повернення позики в іноземній валюті резидентом-позичальником, то у відповідності до вказаних вище положень постанови № 540, відповідач не мав права реєструвати таку додаткову угоду.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Частиною 1 ст. 33 Закону визначено, що для забезпечення організації готівкового грошового обігу Національний банк здійснює визначення порядку ведення касових операцій для банків.

Запровадження Національним банком України заходів щодо діяльності банків та фінансових установ, викладених в постанові № 540, законодавством України віднесено до повноважень Національного банку України, які останнім реалізовано.

Таким чином, оскільки дія вказаної постанови № 540 розповсюджується на правовідносини між позивачем, відповідачем, третьою особою-1, оскільки зазначена постанова була чинною на момент звернення позивача за реєстрацією додаткової угоди від 27.08.14. до Договору, так як постанова № 540 не була скасована та не була в судовому порядку скасована чи визнана незаконною, то суд дійшов висновку, що були відсутні підстави для реєстрації такої додаткової угоди, а тому відповідач діяв в межах чинного законодавства України.

А позивачем в порушення вимог ст. 33 ГПК України не надано доказів на підтвердження невідповідності дій відповідача по відмові в реєстрації додаткової угоди вимогам законодавства України.

Посилання позивача на те, що зазначена постанова Правління Національного банку України № 540 від 29.08.14. не може застосовуватись до відносин між позивачем і третьою особою-1, оскільки суперечить Угоді про сприяння і взаємний захист інвестицій від 10.02.1993. не приймається судом до уваги, оскільки питання того, чи суперечить постанова № 540 Угоді про сприяння і взаємний захист інвестицій від 10.02.1993. не є предметом розгляду даної справи, а відповідному твердженню може бути надана правова оцінка в межах адміністративного провадження при розгляді відповідної справи щодо оспорювання постанови № 540.

Таким чином, надавши правову оцінку наведеним позивачем доводам щодо неправомірності дій відповідача при відмові зареєструвати додаткову угоду від 27.08.14., у відповідності до приписів ст. 43 ГПК України, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Як відзначалось судом, оскільки постанова № 540 була чинною на момент звернення позивача за реєстрацією додаткової угоди від 27.08.14. до Договору, то були відсутні підстави для реєстрації такої додаткової угоди, а відповідач діяв в межах чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі, в даному випадку - Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімекс Лімітед".

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку саме відповідача законних та охоронюваних інтересів позивача.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.15.

Суддя Т.М. Ващенко