РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/22524/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційний центр "КРОК"

до Приватного акціонерного товариства "Київстар"

про визнання недійсним правочину та зобов'язання вчинити дії

третья особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "ЛЄОН"

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: не з'явився

від відповідача: Дубко Р.В., довіреність № 699 від 07.09.15

від третьої особи: Акчуріна К.М., від 21.09.15

В судовому засіданні 28.10.2015, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.08.2015 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційний центр "КРОК" (надалі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "Київстар" (надалі - відповідач) про визнання недійсним правочину та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, заява про перереєстрацію всіх сервісів фіксованого зв'язку, які надаються згідно Договорів №№ ДН-176/04 від 30.09.2004, 7312/ДМ від 25.10.2012 є недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/22524/15, розгляд справи призначено на 16.09.2015.

14.09.2015 через канцелярію Господарського суду міста Києва представник позивача подав пояснення по справі.

15.09.2015 через канцелярію Господарського суду міста Києва представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

Представники сторін з'явились в судове засідання,призначене на 16.09.2015 та надали пояснення по суті справи та подали додаткові докази по справі.

Ухвалою суду залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "ЛЄОН" та відкладено розгляд справи на 21.10.2015.

В судове засідання, призначене на 21.10.2015, представник позивача не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про витребування доказів, продовження строку розгляду справи та відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 21.10.2015, представники відповідача та третьої особи з'явились проти задоволення поданих відповідачем клопотань заперечували.

21.10.2015 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 28.10.2015.

В судове засідання, призначене на 28.10.2015, представник позивача не з'явився.

В судове засідання, призначене на 28.10.2015, представники відповідача та третьої особи з'явились проти задоволення позовних вимог заперечували.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд визнати недійсним правочин та зобов'язати Відповідача здійснити перереєстрацію «сервісів фіксованого зв'язку», які зареєстровані на Приватне Підприємство «ЛЄОН», .

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договори №ДН-176/04 від 30.09.2004 та №7312/ДМ від 25.10.2012 (надалі - «Договір» та/або «Договори»), на підставі яких Відповідач надавав телекомунікаційні послуги у «вигляді сервісів фіксованого зв'язку». Як зазначає Позивач, в серпні 2015 року «сервіс фіксованого зв'язку» вибули з його користування на підставі заяви Позивача від 30.04.2015 за підписом директора Зеніна Дениса Олексанровича.

Вимоги про визнання недійсною заяви від 30.04.2015, Позивач обгрунтовує відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності. Посилається на ч.3 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України, та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/1252/15 від 26.05.2015, яким визнано недійсним та скасовано Рішення Загальних Зборів про призначення на посаду директора Зеніна Дениса Олексанровича.

В обґрунтування Вимог про зобов'язання Відповідача здійснити перереєстрацію «сервісів фіксованого зв'язку», посилається на ст.216 Цивільного кодексу України та вважає, що є всі підстави для застосування реституції, як наслідку недійсності оспорюваного правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.09.2004 між ТОВ «Голден Телеком» та ТОВ ПКЦ «КРОК» було укладено Договір №ДН-176/04 про надання телекомунікаційних послуг.

31.10 2014 між ТОВ «Голден Телеком», ТОВ ПКЦ «КРОК» та ПрАТ «Київстар» було укладено Угоду про заміну сторони, за умовами якої ПрАТ «Київстар» є правонаступником ТОВ «Голден Телеком».

25.10.2012 між ТОВ ПКЦ «КРОК» та ПрАТ «Київстар» було укладено договір №7312/ДМ про надання телекомунікаційних послуг.

Згідно з Договором № ДН-176/04 від 30.09.2004, послуги (телекомунікаційні послуги Оператора) - продукт діяльності Оператора, спрямований на задоволення потреб Абонента. Перелік послуг вказаний у додатках до Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору № 7312/ДМ від 25.10.2012, до телекомунікаційних послуг, що можуть надаватися за цим договором, якщо вони замовлені Абонентом, відносяться наступні послуги: надання у користування каналів електрозв'язку, постійний доступ до Інтернет, послуги з передавання даних, інші послуги, замовлені Абонентом та зазначені в додатках до цього договору.

З додатків до Договорів вбачається, що Позивачем замовлялися: цифровий канал місцевого подовження ADSI, абонентські лінії, фіксований телефонний зв'язок, доступ Інтернет. Проте, ані Договорами, ані нормативно-правовими актами не визначено поняття «сервіси фіксованого зв'язку».

З умов Договорів вбачається, що надаючи телекомунікаційні послуги, Відповідач не здійснює будь-яких реєстрацій, тим більше «Сервісів фіксованого зв'язку».

Надаючи послуги фіксовано зв'язку, Відповідач, для позначення (ідентифікації) кінцевого обладнання Абонента в телекомунікаційній мережі присвоює абоненту абонентський номер.

Формування номерного ресурсу України здійснюється поетапно на базі кодів географічних зон, ідентифікаційних кодів мереж та номерів глобальних телекомунікаційних послуг у форматі, визначеному Національним планом нумерації України, затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 23.11.2006 за № 1105 та зареєстрованим Міністерством юстиції України 07.12.2006 за № 1284/13158. Національна комісія з питань регулювання зв'язку України (надалі - НКРЗ) здійснює розподіл, присвоєння, облік номерного ресурсу, видачу та скасування дозволів, нагляд за використанням номерного ресурсу телекомунікаційної мережі загального користування України, затвердженим 01.06.2007 Рішенням Національної комісії з питань регулювання зв'язку України № 769, зареєстрованим Міністерством юстиції України 20.06.2007 за № 679/13946. Частиною 1 статті 70 Закону України «Про телекомунікації» встановлено, що номерний ресурс надається оператору телекомунікацій НКРЗ на підставі дозволу на термін дії відповідної ліцензії.

Отже, номерний ресурс є державною власністю, який передається у користування операторам телекомунікацій на час видачі їм відповідних ліцензій. Оператори телекомунікацій в свою чергу присвоюють телефонні номери абонентам з метою ідентифікації кінцевого обладнання абонента в телекомунікаційній мережі.

Згідно ст.ст. 69, 70 Закону України «Про телекомунікації», номерний ресурс є технічно обмеженим ресурсом, який надається оператору телекомунікацій на термін дії відповідної ліцензії для використання. Зокрема, номерний ресурс надається оператору телекомунікацій національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, на підставі дозволу на термін дії відповідної ліцензії.

Номерна ємність, є державним технічно обмеженим ресурсом, та лише надається у тимчасове платне користування операторам з метою обов'язкового вторинного розподілу абонентам рухомого (мобільного) зв'язку у якості ідентифікатора відповідних телекомунікаційних послуг. Таким чином, відповідні номери не відносяться до речей (майна), яке надається у користування.

Отже, твердження Позивача про порушення його права користування «сервісами фіксованого зв'язку» є неправомірними. Позивачу було надано чітко визначені Договорами послуги, а саме: послуги фіксованого зв'язку, цифровий канал місцевого подовження ADSI, доступ Інтернет.

Позивач вважає, що заява від 30.04.2015 є недійсною у зв'язку з тим, що була підписана директором, Зеніним Денисом Олександровичем, який не мав повноважень на її підписання, а рішення про призначення його директором було визнано недійсним та скасовано Рішенням суду.

Разом з тим, судом встановлено , 25.10.2012 від Позивача на адресу Відповідача надійшла заява про перереєстрацію «сервісів фіксованого зв'язку», підписана директором Зеніним Д.А. у зв'язку з чим правовідносини між Позивачем та Відповідачем припинилися.

01.05.2015 між ПрАТ «Київстар» та ТОВ «ЛЄОН» укладено договір № ДН-73/15 про надання телекомунікаційних послуг, на підставі якого виникли правовідносини лише між сторонами вказаного договору.

Станом на 30.04.2015 ПрАТ «Київстар» не було і не могло бути відомо про те, що директор Позивача Зенін Д.А. діяв без належних на те повноважень, оскільки було надано всі докази зворотного. Саме тому, на підставі заяви від 30.04.2015, було правомірно припинено дію Договорів. Відповідно, зміни в Договори, дія яких припинилася, чи заміна сторони-Абонента, не могли відбутися.

До 30.04.2015. між Позивачем, в особі директора Зеніна Д.А. та Відповідачем здійснювалося листування, зокрема:

25.10.2012 від Позивача надійшло повідомлення директора, Зеніна Д.А., про призначення його на посаду директора ТОВ ВКЦ «Крок», про зміну місцезнаходження підприємства, банківських рахунків та поштової адреси.

Крім того, Позивачем на підтвердження повноважень директора Зеніна Д.А. будо наданано Відповідачу копії протоколів Загальних Зборів ТОВ ВКЦ «Крок», наказу б/н від 31 липня 2014 про призначення Зеніна Д.А. на посаду директора, наказу про скасування довіреностей, витягу з ЄДР, статуту.

26.08. 2014 від Позивача надійшло повідомлення за підписом директора, Зеніна Д.А., про призначення його на посаду директора ТОВ ВКЦ «Крок».

01.05.2015 від Позивача надійшло повідомлення за підписом директора, Зеніна Д.А., про відкликання довіреності.

Відповідно до п. 1 ч. 55. Постанови Кабінет Міністрів України від 11.04.2012 № 295 «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», припинення надання послуг (послуги) може здійснюватися оператором, провайдером у разі припинення відповідно до законодавства дії договору, в тому числі його дострокового розірвання, або внесення до договору змін щодо припинення надання однієї чи кількох послуг, замовлених абонентом: за письмовою заявою абонента у строк, що не перевищує семи календарних днів з моменту отримання оператором заяви, якщо більший строк не зазначений у заяві, крім перенесення абонентського номера.

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п. 6.2 Договору № ДН-176/04 від 30.09.2004, кожна із сторін може припинити дію Договору або будь-якого з його додатків, письмово попередивши про це іншу сторону за 30 днів.

Згідно з п.7.4 Договору № 7312/ДМ від 25.10.2012, абонент має право відмовитися від послуг/окремих послуг або достроково розірвати договір письмово повідомивши про це Виконавця, не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати відмови.

Відповідно до ч.1. ст.239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Отже, дію Договорів, укладених між Позивачем та Відповідачем, було правомірно припинено за заявою Позивача від 30.04.2015.

Згідно ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Згідно зі ст.24 Статуту ТОВ «Крок», Директор Товариства без довіреності діє від імені Товариства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію Товариства, має право першого підпису в банках, укладає договори (угоди, контракти) і вирішує питання діяльності Товариства в межах та порядку, визначених цим

Статутом. Директор самостійно приймає рішення з усіх питань, віднесених до його компетенції згідно цього статуту.

Частиною 3 ст.92 Цивільного кодексу України визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ч. 1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 42. Постанови Пленуму ВСУ «Про практику вирішення корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року № 13, при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК ( 435-15 ). Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС ( 994_453 ) Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968.

Отже, скасування рішення загальних зборів ТОВ ВКЦ «Крок» від 30 липня 2014 року про призначення директором Зеніна Д.О. не є підставою для визнання недійсною заяви від 30 квітня 2015 року, оскільки Відповідач при прийнятті заяви не знав і не міг знати про обмеження щодо вчинення правочинів директором Позивача Зеніним Д.О.

Крім того, волевиявлення Відповідача, як сторони правочину, при поданні заяви від 30 квітня 2015 було вільним і відповідало його внутрішній волі, бажаючи настання вказаних юридичних наслідків.

Відтак суд приходить до висновку, що підстав для визнання правочину недійсним немає.

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до роз'яснень п. 2.15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 «Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п'ятої статті 12 названого Кодексу презюмується».

У постанові від 15 лютого 2011 року у справі № 17/155 Вищий господарський суд України зазначив, що одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування.

Позивач просить визнати недійсним заяву - односторонній правочин та як наслідок цього застосувати реституцію.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним правочин в момент його укладення суперечив закону, а також суд встановив, що особи, які його підписали з боку Позивача та Відповідача, мали на це необхідний обсяг цивільної дієздатності (на момент підписання), а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених Позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Повний текст складено 04.11.2015.

Суддя М.О. Лиськов