ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 жовтня 2015 р. Справа № 903/966/15

за позовом Іноземного підприємства Агро-Вільд Україна

до Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія

про стягнення 120 431,84грн.

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: н/в

від відповідача: ОСОБА_1, дов. від 06.03.2015р. №168

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

У судовому засіданні 30.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Іноземне підприємство Агро-Вільд Україна звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія про стягнення 120 431,84грн. грошових коштів, надмірно сплачених за товар, поставлений на підставі договору поставки №401 від 03.11.2014р. та 25 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

03.11.2014р. між ПАТ «Волинська фондова компанія» (продавець) та ІП «Агро-Вільд Україна» (покупець) був укладений договір поставки №401, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупця, а покупець - прийняти і оплатити товар - трактор для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236, basic unit T945, №945252236, номер двигуна НОМЕР_1, рік випуску 2014р.

Відповідно до п.1.2 договору загальна ціна товару на день укладення даного договору 2 948 032,50 грн., в т.ч. ПДВ 20%, що становить 175 000,00 євро за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) євро до гривні по результатах торгів на міжбанківській валютній біржі України за 03.11.2014р. (16,8459 гривень за 1 євро). Остаточна ціна товару визначається згідно з умовами даного договору.

05.11.2014 року на виконання умов договору поставки за погодженим курсом євро та визначеною ціною трактору для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236 у розмірі 2 948 032,50 грн. ІП «Агро-Вільд Україна» здійснило оплату ПАТ «ВФК» 50% вартості від ціни товару в сумі 1 474 016,25 грн., що підтверджується платіжним дорученням №250114 від 05.11.2014р..

18.11.2014 року між продавцем та покупцем була укладена додаткова угода №1 до договору, якою сторони змінили ціну товару у гривнях, обумовивши, що загальна ціна становить 3 176 680,00грн., яка підлягає сплаті до 12.12.2014р.

На виконання умов договору та додаткової угоди платіжним дорученням № 250260 від 20 листопада 2014 року на суму 300 000,00 грн. та платіжним дорученням № 3280 від 23 листопада 2014 року на суму 1 225 983,75 грн. перерахувало грошові кошти ПАТ «Агро-Вільд Україна» в рахунок оплати за товар - трактор для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236.

12.12.2014 року ІП «Агро-Вільд Україна» платіжним дорученням №250504 перерахувало ПАТ "ВФК" грошові кошти в сумі 355 693,00грн.

Таким чином, ІП «Агро-Вільд Україна» всього було сплачено ПАТ «ВФК» за трактор для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236 грошові кошти в сумі 3 355 693,00грн.

24.12.2014 року за вих. №580 ІП «Агро-Вільд Україна» направило ПАТ «ВФК» вимогу про надання документів і повернення безпідставно набутих коштів, у якій ІП «Агро-Вільд Україна» вказало, що ним виконані зобовязання з оплати за трактор, окрім того 20.11.2014р. та 12.12.2014р. помилково (понаднормово) перераховано кошти в загальній сум 429 467,00грн. з ПДВ та вимагало повернути зазначену суму.

На дану вимогу ПАТ «ВФК» направило ІП «Агро-Вільд Україна» свою вимогу від 12.01.2015 року №6, у якій, посилаючись на умови договору та додаткової угоди, вказало, що станом на 15.12.2014р. ІП «Агро-Вільд Україна» здійснено оплату товару в сумі 3 355 693,00грн., що становить 168 176,22 євро за максимально середнім міжбанківським курсом (продажу) гривні до євро на 12.12.2014р., та станом на 12.01.2015р. за ІП «Агро-Вільд Україна» рахується заборгованість перед ПАТ «ВФК» у розмірі 137 042,50 грн., що становить 6 823,77 євро.

В подальшому ПАТ «ВФК» звернулось з позовом про стягнення з ІП «Агро-Вільд Україна» суми заборгованості з підстав невиконання умов договору зі сплати за трактор. Господарський суд Черкаської області у задоволенні позову відмовив, Київський апеляційний суд у задоволенні скарги на рішення суду першої інстанції ПАТ «ВФК» відмовив.

09.07.2015 року постановою Вищого господарського суду України в справі №925/130/15 залишено без задоволення касаційну скаргу ПАТ «Волинська фондова компанія» про стягнення заборгованості з ІП «Агро-Вільд Україна» за договором поставки №401 від 03.11.2014р., скасовано рішення Господарського суду Черкаської області від 24.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 у справі №925/130/15 в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання недійсними п.1.3 договору від 03.11.2014р.№401 у редакції додаткової угоди №1 від 18.11.2014 та визнання недійним положень першого речення п.1.3 договору у редакції від 03.11.2014, а саме слів: «третій» та «, що наступає після дня», та у цій частині прийняте нове рішення, яким визнано недійсним п. 1.3 договору від 03.11.2014 №401 у редакції додаткової угоди №1 від 18.11.2014 та положення першого речення п.1.3 договору у редакці від 03.11.2014, а саме слова «третій» та «, що наступає після дня», у іншій частині у задоволенні касаційної скарги ПАТ «ВФК» відмовлено.

В мотивувальній частині постанови зазначено: «Здійснені покупцем платежі мають бути зараховані за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні відповідно до п.1.3 договору за даними з Інтернет-порталу «УкрДілінг» станом на дні здійснення таких платежів. Так, покупцем були здійснені платежі: 05.11.2014р. 147 4016,25 грн., що за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні станом на відповідну дату за даними з Інтернет - порталу «УкрДілінг» становить 83 809,02 євро (курс 17,5878 гривень за 1 євро), 20.11.2014р. - 1 525 983,75 грн., що за аналогічними даними становить 77 956,94 євро (курс станом на 20.11.2014 - 19,5747 гривень за 1 євро), 12.12.2014р. - 355 693,00 грн., що за аналогічними даними становить 17 711,06 євро ( курс - 20,0831 гривень за 1 євро). Отже, покупцем оплачена за товар загальна сума у розмірі 179 477, 02 євро.»

Таким чином, зазначеним вище рішенням Вищого господарського суду України, яке вступило в законну силу, був встановлений факт сплати ІП «Агро-Вільд Україна» на користь ПрАТ «ВФК» за товар - трактор для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236 грошової суми у розмірі 179 477, 02 євро.

ІП «Агро-Вільд Україна» було надміру сплачено ПАТ «ВФК» грошові кошти в сумі: 179 477,02 євро - 175 000,00 євро = 4 477,02 євро, що станом на день подання позову (27.08.2015р.) за відповідним максимальним міжбанківським курсом євро до гривні за даними з Інтернет-порталу «УкрДілінг» становить 120 431,84 грн. (26,900 гривень за 1 євро), які на підставі ст. 1212 ЦК України ПАТ «ВФК» зобовязане повернути ІП «Агро-Вільд Україна».

Відповідач у відзиві від 18.09.2015р. №972 позов заперечив, мотивуючи тим, що здійснені покупцем продавцеві платежі мають бути зараховані за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні (відповідно до п. 1.3 договору - за даними з Інтернет - порталу "УкрДілінг") станом на дні здійснення таких платежів.

ІП «Агро-Вільд Україна» були здійсненні ПАТ «ВФК» наступні платежі:

- 05.11.2014 року - 1 474 016,25 грн., що за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні станом на дату платежу за даними Інтернет - порталу "УкрДілінг" становить 83 809,02 євро (курс станом на 05.11.2014 року - 17,5878 грн. за 1 євро);

- 20.11.2014 року - 1 525 983,75 грн., що за аналогічними даними становить 77 956,94 євро (курс станом на 20.11.2014 року - 19,5747 грн. за 1 євро);

- 12.12.2014 року - 355 693,00 грн., що за аналогічними даними становить 17 711,06 євро (курс станом на 12.12.2014 року - 20,0831 грн. за 1 євро).

Тобто, покупцем здійснено оплату за товар у сумі 3 355 693,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи (№250114 від 05.11.2014 року, №3280 від 20.11.2014 року, №250260 від 20.11.2014 року, №250504 від 12.12.2014 року).

Станом на 12.12.2014 року згідно з умовами договору (п.п.1.2., 1.3.), заборгованість покупця перед продавцем становила 13 234,04 євро, що за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) євро по відношенню до гривні на банківський день здійснення оплати за товар становило 265 780,55 грн. (20,0831 грн. за 1 євро), а саме:

- 175 000 євро (загальна вартість товару в еквіваленті) - 83 809,02 євро (еквівалент оплаченої суми 05.11.2014 року) - 77 956,94 євро (еквівалент оплаченої суми 20.11.2014 року) = 13 234,04 євро

- 13 234,04 євро х 20,0831 грн. = 265 780,55 грн.

Таким чином, покупцем 12.12.2014 року було зайво перераховано за договором Продавцю 89 912,45 гри., а саме: 355 693,00 грн. - 265 780,55 грн. = 89 912,45 грн.

Тому, ПАТ "ВФК" не погоджується з твердженням позивача, яке міститься в позовній заяві, що ІП "Агро-Вільд Україна" було надмірно сплачено відповідачу - ПрАТ "ВФК" 4 477,02 євро. Оскільки позивачем не здійснювалися оплати відповідачу в євро, всі кошти перераховувалися в гривнях. Тому, позивачу підлягає до повернення надмірно перерахована сума в розмірі 89 912,45 грн.

Щодо посилання позивача на постанову Вищого господарського суду України від 09.07.2015 року в справі №925/130/15, якою встановлено, що покупцем оплачена за товар загальна сума в розмірі 179 711,06 євро, то останньою встановлено, що покупець здійснював оплати продавцеві в гривні, і переведення здійснених покупцем оплат у євро здійснювалося з метою перевірки судом виконання умов укладеного між сторонами договору, визначення, чи оплатив покупець продавцю суму еквівалентну 175 000,00 євро. Крім того, надмірно сплачені кошти не підпадають під договірні відносини, до них не може бути застосований еквівалент через відсутність між сторонами відповідної домовленості.

Щодо відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, то відповідачем, всупереч умовам п. 1.1 договору, додано до позовної заяви додаткову угоду №2 від 15.07.2015 року до договору про надання правової допомоги №15072015 від 15.07.2015 року, хоча в договорі про надання правової допомоги говориться про одну додаткову угоду.

В додатковій угоді №2 від 15.07.2015 року зазначено вид правової допомоги - надання правової допомоги та здійснення представництва інтересів довірителя, надання консультацій, підготовка позовів та ведення справ у судах у справах щодо правовідносин довірителя з ПАТ «Волинська фондова компанія», повязаних з виконанням договору поставки №401 від 03.11.2014 року. В ордері серія АА №№024525, копія якого додавалася позивачем до позовної заяви, зазначено, що він виданий на підставі договору про надання правової допомоги №15072015 від 15.07.2015 року у справі про стягнення грошових коштів з ПАТ "ВФК" в господарських судах.

Таким чином, всі зазначені документи мають суперечності, які не дають можливості встановити, щодо яких послуг по правовій допомозі між адвокатом ОСОБА_2 та ІП "Агро-Вільд Україна" досягнуто домовленості та яка їх вартість, не зрозуміло чи стосуються ці послуги даної судової справи та в якій частині.

Ухвалою суду від 22.09.2015р. розгляд спору згідно зі ст. 77 ГПК України відкладався у звязку з необхідністю витребування додаткових доказів.

Відповідач у додаткових запереченнях №1116 від 27.10.2015р. позов заперечив, мотивуючи наступним:

Постановляючи рішення, ВГСУ, використовуючи умови договору та додаткової угоди до нього, визначив, якій кількості євро еквівалентна гривнева маса, оплачена покупцем продавцеві. Цю обставину не заперечує і ПрАТ "ВФК", оскільки, якщо керуватися нормами договору поставки та додаткової угоди до нього, в редакції згідно з даною постановою ВГС України, а саме, рахуючи здійснені оплати за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні станом на дату здійснення оплат за даними з інтернет - порталу "УкрДілінг", покупцем оплачено продавцю 179 477,02 євро.

Проте, предметом судового розгляду суду в справі №925/130/15 не було питання про визначення суми надмірно перерахованих покупцем продавцеві коштів, також не було питання про застосування наслідків недійсності правочину, тому та обставина, що в постанові Вищого господарського суду України від 09.07.2015 року в справі №925/130/15 написано, що "отже, покупцем оплачена за товар загальна сума у розмірі 179 477,02євро" не має преюдиціарного значення для вирішення даної справи. Оскільки, ніде в зазначеній постанові не зазначено, що покупцем надмірно перераховано продавцю 4 477,02євро, цю обставину судом встановлено не було. Крім того, в самій постанові Вищого господарського суду України зазначено, що оплати здійснювалися покупцем продавцю в гривні.

Тому, в даній ситуації необхідно керуватися нормами чинного законодавства, зокрема ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що "у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину...".

ПрАТ "ВФК" - відповідач отримував всі платежі від позивача в гривні, тому і має повернути надмірно оплачену по договору гривневу масу, а саме: станом на 12.12.2014 року заборгованість покупця перед продавцем по договору становила 13 234,04 євро, що за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) євро по відношенню до гривні на банківський день здійснення оплати за товар становило 265 780,55грн. (20,0831 грн. за 1 євро), але покупцем 12.12.2014 року було оплачено продавцю - 355 693,00грн.

Таким чином, покупцем 12.12.2014 року було зайво перераховано за договором продавцю 89 912,45грн., а саме:

355 693,00грн. - 265 780,55грн. = 89 912,45грн.

Вважає, що надмірно сплачені кошти не підпадають під договірні відносини, тому до них не може бути застосований максимальний міжбанківський курс євро до гривні за даними Інтернет-порталу "УкрДілінг" через відсутність між сторонами відповідної домовленості, крім того, у випадку стягнення платежів в іноземній валюті, необхідно керуватися п. 4. ч.І. ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким ціна позову визначається: у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у гривнях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

В судовому засіданні 27.10.2015р. позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позовні заяві.

Представники сторін в судовому засіданні повідомили, що ними надані всі документи, які необхідні для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 27.10.2015р. оголошено перерву до 30.10.2015р. до 14год 00хв. для ознайомлення з поданими запереченнями.

Позивач у судове засідання 30.10.2015р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду спору, що стверджується відміткою повноважного представника на розписці суду (а.с. 62).

Представник відповідача позов заперечив з підстав, зазначених у відзиві від 18.09.2015р. №972 та запереченнях №1116 від 27.10.2015р.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що позивач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується відміткою повноважного представника на розписці суду (а.с. 62) та протоколом судового засідання від 27.10.2015р., господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача, визнав зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2014р. між ПАТ «Волинська фондова компанія» (продавець, відповідач) в особі комерційного директора ОСОБА_3, та ІП «Агро-Вільд Україна» (покупець, позивач) в особі генерального директора ОСОБА_4, був укладений договір поставки №401, за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти і оплатити товар - трактор для сільськогосподарських робіт Fendt 936 VO Vario №945252236, номер двигуна НОМЕР_1, рік випуску 2014 (далі - товар) на умовах даного договору (а.с. 25-26).

Відповідно до п. 1.2 договору загальна ціна товару (ціна договору) на день укладення даного договору 2 948 032,50 грн., в т.ч. ПДВ 20%, що становить 175 000,00 євро до гривні по результатах торгів на міжбанківській валютній біржі України за 03.11.2014р. Остаточна ціна товару (ціна договору) визначається згідно з умовами даного договору.

18.11.2014р. між продавцем та покупцем укладено додаткову угоду №1 до договору, за умовами якої п. 1.2 викладено в наступній редакції: "Загальна ціна товару (ціна договору) на день укладення даного договору - 3 176 880,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%, що є еквівалентом 175 000,00 євро за курсом (продажу) євро до гривні 18,1536 грн. за 1 євро. Остаточна ціна товару (ціна договору) визначається згідно з умовами даного договору".

Пункт 1.3 викладений в наступній редакції: "Сторони досягли домовленості, що оплати, здійснені покупцем продавцю за товар, зараховуються по курсу євро до гривні, погодженому між сторонами, що підтверджується відповідною додатковою угодою, укладеною між сторонами. У випадку не погодження між сторонами до 12.12.2014р. (включно) курсу євро до гривні, оплати здійснені покупцем за товар за ч. а п. 1.4 даного договору зараховуються продавцем по максимальному середньому міжбанківському курсу (продажу) євро до гривні станом на 12.12.2014р. та остаточна вартість товару в гривнях визначається виходячи з максимального середнього міжбанківського курсу (продажу) євро до гривні станом на 12.12.2014р.

Сторони досягли домовленості, що інформація про максимальний середній міжбанківський курс для виконання умов даного договору отримується на сайті /htt://www.udinform.com/. В разі відсутності доступу до Інтернет - порталу "УкрДілінг" http://www.udinform.com/ сторони мають в розумний строк погодити інший ресурс для визначення максимального середнього міжбанківського курсу".

Пункт 1.4 викладено у наступній редакції: "Форма, порядок і термін сплати за товар: безготівковий розрахунок:

а) оплата 3 000 000,00 (три мільйони грн.), в т.ч. ПДВ 20%, до 21.11.2014р.;

б) оплата остаточної ціни товару, визначеної відповідно до п. 1.3. даного договору, протягом 1 (одного) банківського дня після укладення між сторонами відповідної додаткової угоди про погодження курсу євро до гривні, а у випадку не укладення між сторонами до 12.12.2014р. (включно) додаткової угоди про погодження курсу євро до гривні - не пізніше 13.12.2014р.".

На виконання договору поставки №401 ІП "Агро-Вільд Україна" (покупцем) сплачено ПрАТ "Волинській фондовій компанії" за трактор:

- 05 листопада 2014 року платіжним дорученням №250114 - 1 474 016,25 грн.;

- 20 листопада 2014 року платіжними дорученнями №250260 та №3280 - 300 000, 00 грн. та 1 225 983,75 грн. відповідно;

- 12 грудня 2014 року платіжним дорученням №250504 - 355 693,00 грн. (а.с.28-31).

Всього сплачено 3 355 693,00 грн.

24 грудня 2014 року за вих.№580 ІП "Агро-Вільд Україна" (покупець) направило ПрАТ "Волинській фондовій компанії" (продавець) вимогу про надання документів і повернення безпідставно набутих коштів, у якій ІП «Агро-Вільд Україна» вказало, що ним виконані зобов'язання з оплати за трактор, окрім того: 20.11.2014р. та 12.12.2014р. помилково (понаднормово) перераховано кошти в загальній сумі 429 467,50 грн. з ПДВ.

ПрАТ «Волинська фондова компанія» направило свою вимогу від 12 січня 2015 року №6, у якій, посилаючись на умови договору та додаткової угоди, вказало, що станом на 15.12.2014р. ІП «Агро-Вільд Україна» здійснено оплату вартості товару в сумі 3 355 693,00 грн., що становить 168 176,22 євро за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) гривні до євро станом на 12.12.2014р. Станом на 12.01.2015р. рахується заборгованість у розмірі 137 042,50 грн., що становить 6 823,77 євро.

09.07.2015 року постановою Вищого господарського суду України в справі №925/130/15 скасовано рішення Господарського суду Черкаської області від 24.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 у справі №925/130/15 в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання недійсним п.1.3 договору від 03.11.2014р.№401 у редакції додаткової угоди №1 від 18.11.2014 та визнання недійним положень першого речення п.1.3 Договору у редакції від 03.11.2014, а саме слів: «третій» та «, що наступає після дня», та у цій частині прийняте нове рішення, яким визнано недійсним п. 1.3 договору від 03.11.2014 №401 у редакції додаткової угоди №1 від 18.11.2014 та положення першого речення п.1.3 договору у редакці від 03.11.2014, а саме слова "третій" та ", що наступає після дня", у іншій частині про відмову у задоволенні первісного позову у задоволенні касаційної скарги ПАТ "ВФК" відмовлено, рішення та постанову залишено без змін.

Дослідивши долучені до справи докази, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення, при цьому виходить із наступного:

Сума коштів, заявлена до стягнення позивачем, утворилась внаслідок переплати з боку покупця з урахуванням останнього платежу, який відбувся 12.12.2014р., яким сплачено 355 693,00грн., що за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні становив 17 711,06 євро при тому, що до виплати підлягало 13 234,04 євро з розрахунку: 175 000 євро - 83 800,02 євро (I платіж) - 77 956,94 євро (II платіж).

Обставини щодо розміру фактичної оплати встановлені постановою ВГСУ від 09.07.2015р. по справі №925/130/15, де зазначено, що "відповідачем здійснені платежі: 05.11.2014р. - 1 474 016,25грн., що за максимальним міжбанківським курсом євро до гривні станом на відповідну дату за даними з інтернет-порталу "УкрДілінг" становить 83 809,02 євро (курс - 17,5878грн. за 1 євро); 20.11.2014р. - 1525 983,75грн., що за аналогічними даними становить 77 956,94 євро (курс станом на 20.11.2014р. - 19,5747грн. за 1 євро); 12.12.2014р. - 355 393,00грн., що за аналогічними даними становить 17 711,06 євро (курс - 20,0831грн. за 1 євро). Отже, покупцем оплачена за товар загальна сума у розмірі 179 477,02 євро. Враховуючи вказане, а також те, що у п. 1.2. договору сторони визначили загальну ціну товару у розмірі 175 000,00 євро, первісні позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати за товар є необґрунтованими" (а.с 43-45).

Згідно ч. 3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищий господарський суд України у п.2.6 постанови пленуму №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснив, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Не надається преюдиціального значення обставинам, зазначеним: у скасованих судових рішеннях (а в разі часткового скасування таких рішень - у скасованих їх частинах); у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 1117 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин.

Отже, встановлені ВГСУ при вирішенні справи №925/130/15 за участю тих самих осіб та прийнятті нового рішення обставини щодо розміру фактичної оплати не потребують доказування при вирішенні справи №903/966/15 з огляду на положення ст. 35 ГПК України.

Зважаючи на викладене, судом не прийняті заперечення відповідача щодо преюдиціального значення обставин, встановлених постановою ВГСУ від 09.07.2015р., як такі, що суперечать змісту ст. 35 ГПК України з урахуванням роз'яснень ВГСУ, наведених у п. 2.6. постанови пленуму №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відповідач набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов'язання, а поза підставами, передбаченими договором поставки №401 з додатковою угодою №1 внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад визначену сторонами вартість товару, який підлягав поставці і був поставлений, що виключає застосування до відносин сторін норм зобов'язального права.

При цьому судом врахований правовий висновок Верховного Суду України від 25.03.2015р. по справі №3-5гс15 (а.с. 74-75).

Тобто, в даному випадку, зобов'язання стосовно повернення грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (с. 1212 ЦК України), що підтверджено як позивачем у позовній заяві та поясненнях, так і відповідачем у відзиві №972 від 18.09.2015р.

Преюдиціальність обставин щодо розміру фактичної оплати, встановленої постановою ВГСУ, та, відповідно, надмірної сплати позивачем 4 477,02 євро, відповідачем не спростована.

Водночас, виходячи з того, що зобов'язання між сторонами є позадоговірним, суд не приймає розрахунок позивача виходячи із максимального міжбанківського курсу по умовам договору.

Відповідно до ч.4 ст.55 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у гривнях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Вищий господарський суд України у п.3.4 постанови пленуму №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначив, що ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (пункт 4 частини першої статті 55 ГПК).

При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

У разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Згідно поштового штемпеля (а.с.40) звернення до суду відбулось 28.08.2015р. Офіційний курс НБУ станом на 28.08.2015р. становив 2405,4176 грн. за 100 од.

Відповідно, 4 477,02 євро х 24,054176 становить 107 691,03грн.

Зважаючи на викладене, суд не приймає розрахунки, наведені позивачем і відповідачем, як такі, що суперечать змісту ст.1212 ЦК України, ст.55 ГПК України.

Посилання відповідача на ст. 1213 ЦК України, ч.1 ст. 216 ЦК України, ч.2 ст.208 ЦК України судом не прийняті, виходячи з того, що в даному випадку спір виник не внаслідок застосування наслідків недійсного правочину, а внаслідок повернення коштів, набутих без достатньої правової підстави згідно зі ст. 1212 ЦК України. Що стосується ст.1213 ЦК України, то нею закріплені положення про необхідність повернення набутого майна в натурі, тобто повернення речі, яка наділена індивідуальними ознаками.

Що стосується доводів відповідача про визнання переплати в гривнях, то в даному випадку суд виходив з розрахунку фактичної оплати, встановленої постановою ВГСУ, що має для суду преюдиціальне значення в силу ст. 35 ГПК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову в сумі 107 691,03грн. з розрахунку 4 477,02 євро х 24,054176 (курс станом на 28.08.2015р.) на підставі ст.ст. 1212 ЦК України, ст. 55 ГПК України.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, понесені на оплату послуг адвоката в сумі 25 000,00 грн. В обґрунтування витрат долучив договір про надання правової допомоги №15072015 від 15.07.2015р. з додатковою угодою №2 від 15.07.2015р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1751 від 29.09.2004р., ордер серії АА №024525 від 26.08.2015р., платіжне доручення №9583 від 17.08.2015р. (а.с. 32-36).

Згідно зі статтею 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката при задоволенні позову покладаються на відповідача.

Згідно статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Згідно інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/155 від 13.02.2002р. «Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін і доповнень до деяких інформаційних листів», яким вирішується питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин, суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

У додатковій угоді №2 від 15.07.2015р. до договору про надання правової допомоги №15072015 від 15.07.2015р. зазначено вид правової допомоги надання правової допомоги та здійснення представництва інтересів довірителя, надання консультацій, підготовка позовів та ведення справ в судах у справах щодо правовідносин Довірителя з ПрАТ "Волинська фондова компанія", повязаних з виконанням договору поставки №401 від 03.11.2014р.

Тобто, немає вказівки на дану конкретну справу, в якій бере участь адвокат.

Згідно платіжного доручення №8583 від 17.08.2015р. вбачається, що позивач сплатив адвокату 25 000,00грн. за підготовку позовів та ведення справ у судах, тобто, не тільки за даний конкретний позов і послуги по даній справі.

З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, повязаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, відсутність розрахунку витрат та доказів в їх підтвердження, господарський суд вважає за необхідне зменшити їх з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи та відшкодувати в розмірі 8 000,00грн.

Водночас, суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката у зв'язку з суперечностями в документах, оскільки понесення витрат на оплату послуг адвоката стверджується договором про надання правової допомоги №15072015 від 15.07.2015р. з додатковою угодою №2, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №1751, платіжним дорученням №9583 від 17.08.2015р.

Суд констатує, що представник позивача підготував позовну заяву, яка ним підписана, був присутній у судових засіданнях 22.09.2015р., 27.10.2015р.

В позові в частині стягнення 12 740,81грн. слід відмовити у зв'язку з невідповідністю розрахунку позивача вимогам ст. 1212 ЦК України, ст. 55 ГПК України.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 153,82грн. (пропорційно сумі задоволених вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 44, 49, 55, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43006, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Вахтангова, буд. 16, Код 1)

на користь Іноземного підприємства "Агро-Вільд-Україна (19200, Черкаська обл., Жашківський район, м. Жашків, вул. Давиденка, буд. 48, ) 107 691,03грн., 2 153,82грн. витрат по сплаті судового збору, 8 000,00грн. витрат за оплату послуг адвоката. Всього: 117 844,85грн.

3. Видати наказ після набрання рішення законної сили.

4. У стягнення 12 740,81грн. відмовити.

Повний текст рішення складено

03.11.2015

Суддя С. Т. Філатова