КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа№ 925/1082/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Рогальська Т.А. - представник за довіреністю б/н від 02.01.2015;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.08.2015

у справі № 925/1082/15 (суддя - Пащенко А.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест"

до Кредитної спілки "Кредит-Союз"

про стягнення 2 829,83 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Кредитної спілки "Кредит-Союз" про стягнення 2 829,83 грн. заборгованості за фактично надані позивачем послуги з централізованого опалення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на початку опалюваного сезону, а саме в жовтні 2014 року ТОВ "Сміла Енергоінвест" було здійснено подачу теплової енергії на житлове приміщення - квартиру № 47 в житловому будинку № 8в по вул. Фурманова в м. Сміла, власником якої є відповідач. Однак відповідач, як власник вказаної квартири, не уклав з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення, що, на думку позивача, призвело до фактично бездоговірного отримання послуг з централізованого опалення. Оплата за вказані послуги не проводилась з листопада 2014 по квітень 2015 року, в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 2 829,83грн. Вимогу позивача від 10.06.2015 про сплату заборгованості відповідач залишив без задоволення.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 19.08.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Сміла Енергоінвест" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 19.08.2015 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив, що саме відповідач не вжив заходів щодо укладення договору про надання послуг з центрального опалення, що призвело до бездоговірного споживання теплової енергії.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.10.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 розгляд справи було відкладено на 22.10.2015 на підставі ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 22.10.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Наполягав на розгляді скарги за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача у судове засідання 22.10.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, направленням на адресу його місцезнаходження копії ухвали від 01.10.2015. Отримання відповідачем процесуального документа 05.10.2015 підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №817.

В свою чергу, частиною 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 визначено, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Жодних клопотань або пояснень 22.10.2015 відповідач не подав. Разом з цим, 16.09.2015 стороною через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, з підстав необґрунтованості позовних вимог та доводів апеляційної скарги, з посиланням на той факт, що споживачем наданих послуг з централізованого опалення у спірний період була інша особа.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від сторони тощо), Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Черкаської області в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Так, судом першої інстанції правомірно встановлено, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення оплати за надані позивачем послуги з опалення житлового приміщення - квартири № 47 за адресою: м. Сміла, вул. Фурманова, 8в у період опалювального сезону протягом листопада 2014 - квітня 2015 року.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, у спірний період (до 26.02.2015) у вказаній квартирі проживав та був зареєстрований ОСОБА_3 із сім'єю (довідка ОСББ «Зоря-2011» від 28.01.2015 - а.с. 76). Позивачем також не заперечується, що 01.10.2013 із ОСОБА_3, як із споживачем, було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 31 вказаного договору він укладається на рік і вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

За доводами позивача, відповідно до витягів з реєстру оплат, в листопаді 2014 року ОСОБА_3 було сплачено борг за опалення вказаної квартири в сумі 3 796,24грн., що підтверджує факт існування договірних відносин між позивачем та ОСОБА_3 станом на листопад 2014 року.

Разом з цим, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2013 за Кредитною спілкою "Кредит-Союз" зареєстроване право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна від 25.11.2013.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2014 року, було задоволено позов Кредитної спілки "Кредит-Союз" та виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2.

Зазначене рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області набрало законної сили, є обов'язковою до виконання в розумінні ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 115 ГПК України, а відтак приймається та досліджується судом апеляційної інстанції в якості належного та допустимого доказу на підставі ст.ст. 33 - 34, 36, 43 ГПК України.

Крім того, ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду. Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 лютого 2015 року.

При цьому, головним державним виконавцем Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції складено Акт державного виконавця від 26.02.2015 при примусовому виконанні виконавчого листа № 703/7063/13, виданого 18.11.2014, про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2

Таким чином, фактично рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2014 було виконано 26.02.2015, про що свідчить акт державного виконавця, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с. 54).

За доводами позивача, оплата за послуги з централізованого опалення не проводилась з листопада 2014 по квітень 2015 року, в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 2 829,83 грн., з вимогою про стягнення якої позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції правомірно встановлено, що в період, за який заявлено позивачем до стягнення борг за опалення вищезазначеної квартири діяв договір від 01.10.2013, що був укладений із ОСОБА_3, який проживав у цей період із сім'єю у вказаній квартирі і фактично отримував послуги з централізованого опалення. Тобто споживачем послуг як фактично, так і за договором від 01.10.2013 був ОСОБА_3 з сім'єю у складі 3 осіб (як це вказано у договорі від 01.10.2013).

Згідно статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон) залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

В статті 19 Закону вказано, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг та пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону визначений обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із вказаними вище нормами Закону споживачі, із якими укладено договір про постачання житлово-комунальних послуг, зобов'язані їх оплачувати.

Виходячи з умови пункту 31 договору та враховуючи відсутність заяв сторін за договором про його розірвання чи припинення, він продовжував свою дію після 01.10.2014 ще на рік. Тоді як доказів припинення договору після 01.10.2014 позивач не надав. Навпаки, продовження існування договірних відносин між позивачем та ОСОБА_3 підтверджується здійсненням часткових оплат заборгованості за надані послуги станом на листопад 2014 року.

В свою чергу позивачем підтверджено, що 30.04.2015 було укладено договір № 05225008V047 (а.с. 70) про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення у квартиру за адресою АДРЕСА_1 із ОСОБА_6, яка з цього часу стала споживачем послуг.

Судом першої інстанції правомірно зазначено про те, що Закон України "Про житлово-комунальні послуги" не вимагає укладення договору лише із власником приміщення. В статті 322 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, вказано, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тоді як Законом України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено оплату житлово-комунальних послуг споживачем, тобто особою, із якою укладено договір. Ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів розірвання договору від 01.10.2013 чи звернення споживача із заявою про тимчасову відсутність у квартирі, як це передбачено у договорі від 01.10.2013.

При цьому позивачем не заперечується, що між ним та відповідачем взагалі не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення, а жодного доказу на підтвердження того, що саме відповідач фактично споживав надані послуги з опалення матеріали справи не містять.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що до 26.02.2015 послуги, які були надані позивачем, фактично споживав ОСОБА_3 з сім'єю у складі 3 осіб. Таким чином, реєстрація 25.11.2013 права власності за відповідачем не припинила дії договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_3, оскільки обставина зміни власника є лише підставою для розірвання договору за згодою сторін, а не умовою автоматичного припинення дії договору (п. 32 договору). До того ж навіть після виселення зазначених осіб з квартири, договір продовжував свою дію (оскільки згідно п. 32 договору, його розірвання, у разі зникнення потреби в отриманні послуг ОСОБА_3, можливо лише за згодою виконавця). Згоди виконавця на розірвання зазначеного договору матеріали справи також не містять, що свідчить про правомірність висновку місцевого господарського суду стосовно того, що лише у зв'язку з укладенням договору № 05225008V047 від 30.04.2015 (оскільки з'явився новий споживач) договір від 01.10.2013 із попереднім споживачем припинив свою дію.

Окремою підставою для відмови в заявленому позові є той факт, що з наданих позивачем доказів неможливо дійти беззаперечного висновку стосовно ціни наданих послуг за спірний період. Так, наявні в матеріалах справи квитанції за жовтень 2014 - березень 2015 складені з зазначенням об'єму опалювального приміщення - 52,6 кв.м. (опалювальна площа, яка також зазначена у договорі від 01.10.2013). В квитанції за квітень 2015, а також в оборотно-сальдовій відомості (а.с. 15) така площа становить 52,2 кв.м. При цьому загальна заборгованість у квитанції за квітень 2015 зменшилася на 72,59 грн. у порівнянні з загальною сумою заборгованості, вказаною у квитанції за березень 2015. В той же час, жодних обґрунтувань підстав та обставин корегування розміру опалювальної площі, а також доказів на підтвердження того, який саме об'єм опалювального приміщення є вірним та правильним, матеріали справи не містять.

При цьому, згідно оборотно-сальдової відомості (а.с. 15), у вказаному приміщення за період з жовтня 2014 по квітень 2015 перебував один мешканець, однак позивачем жодним чином не роз'яснено, який саме мешканець зазначений у вказаному документі (якщо згідно довідки ОСББ від 28.01.2015 у квартирі було зареєстровано три особи), не пояснено, на яких умовах вказана особа отримувала послуги з опалення та на якій підставі до неї застосовувалася пільга ветерана військової служби у розмірі 50% на загальну суму 350,44 грн. Наведені суперечності унеможливлюють перевірку правильності щомісячних нарахувань, з яких складається ціна позову. Інших доказів (в тому числі на вимогу ухвали Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2015) позивачем надано не було, а також не обґрунтовано неможливість надання таких доказів з причин, що не залежать від сторони.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку саме позивач мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Разом з цим, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів обґрунтованості та законності позовних вимог у заявленому розмірі, а також не довів наявності порушення його прав та інтересів саме відповідачем.

Посилання позивача на надані до матеріалів справи постанови Верховного суду України та Вищого господарського суду України суд вважає безпідставними, а викладені у них правові висновки не можуть бути застосовані у даному спорі, оскільки у доданих до пояснення постановах зроблений висновок про наявність у споживача обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними, навіть за відсутності письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг. Однак матеріалами справи доведено і позивачем не спростовано, що відповідач не отримував послуги з опалення квартири у спірний період.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, обґрунтовано зазначивши при цьому, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено наявності у відповідача обов'язку оплачувати послуги з опалення у квартирі за адресою АДРЕСА_3 у вказаний в позові період. Також із наявних у матеріалах справи доказів не вбачається правильності порядку нарахування заборгованості за кожен окремий місяць спірного періоду.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що клопотання відповідача про відшкодування з позивача витрат на правову допомогу в сумі 550 грн. не підлягає задоволенню. Так, чинним законодавством (ст. 44 ГПК України, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013) передбачено можливість відшкодування такого роду витрат за послуги з надання правової допомоги, які були надані адвокатами, адвокатськими бюро, колегіями, фірмами, конторами та іншими адвокатськими об'єднаннями. Разом з цим, відповідачем було надано копію договору про надання правової допомоги ФОП ОСОБА_7, однак не подано жодного доказу на підтвердження отримання послуг від будь-якого з перерахованих адвокатських об'єднань. Зазначене виключає можливість покладення на іншу сторону судових витрат з надання правової допомоги.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.08.2015 у справі № 925/1082/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.08.2015 у справі № 925/1082/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1082/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк