ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" жовтня 2015 р.Справа № 916/3440/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №18-1513 від 05.01.2015р.);

Від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №Д/ЮС-61 від 15.08.2013р.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Херсонський морський торговельний порт до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство про стягнення 873 218,32грн.,

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 18.08.2015р. позивач, Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" про стягнення 873 218,32 грн., з яких 77 346,25 грн.- 3% річних, 795 872,07 грн. індекс інфляції.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.08.2013р. позовну заяву (вх. №3617/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 19.08.2015р. представником позивача було надано клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

02.10.2015р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з підтверджуючими документами, відповідно до якого, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 19.10.2015р. представником позивача було надано письмові пояснення по справі.

19.10.2015р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

21.08.2010 між Державним підприємством Херсонський морський Торговельний порт (позикодавець) та Відкритим акціонерним товариством Українське Дунайське пароплавство (позичальник) був укладений договір позики (поворотної безпроцентної фінансової допомоги) № 327 ГБ / 215Р (надалі - Договір) відповідно до п. 1.1. якого, позикодавець передає позичальнику 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень (далі - Позика, поворотна безпроцентна фінансова допомога), для погашення заборгованості з поставки паливо-мастильних матеріалів. Позичальник зобов'язується повернути зазначену суму Позики до 31 грудня 2012 року.

На виконання п. п. 2.1.-2.2. Договору ДП ХМТП перерахувало ПрАТ Українське Дунайське пароплавство 5 000 000 грн., зокрема: платіжним дорученням № 1269 від 21.08.2010 на суму 2 000 000 грн. платіжним дорученням № 1298 від 25.08.2010 на суму 3 000 000 грн.

Таким чином, Державне підприємство Херсонський морський торговельний порт виконало свої зобов'язання перед ПрАТ Українське Дунайське пароплавство належним чином, в порядку та в строк, встановлені Договором, що відповідає положенням чинного законодавства України.

ПрАТ Українське Дунайське пароплавство на виконання умов Договору, передбачених пунктами 4.1., 4.2, мало повернути ДП ХМТП грошові кошти у розмірі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень у передбачені графіком погашення строки та у цілому виконати свої зобов'язання до 31.12.2012.

Так, пунктом 4.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 27.12.2012 було встановлено, що позичальник зобов'язується повернути суму позики позикодавцеві у строки згідно погодженого графіку погашення:

березень 2013 - 625 000,00 грн.

квітень 2013 - 625 000,00 грн.

травень 2013 - 625 000,00 грн.

червень 2013 - 625 000,00 грн.

липень 2013 - 625 000,00 грн.

серпень 2013 - 625 000,00 грн.

вересень 2013 - 625 000,00 грн.

жовтень 2013 - 625 000,00 грн.

Однак відповідачем договірні зобов'язання щодо повернення коштів у встановлені графіком погашення строки не виконувалися.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. по справі №916/3467/13 було задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" суму боргу за договором позики №327 ГБ/215Р від 21 серпня 2010 року у розмірі 5 000 000 грн. 00 коп., пеню у сумі 261 626 грн. 71 коп., інфляційні збитки у сумі 1 250 грн. 00 коп., 3% річних у сумі 58 458 грн. 91 коп. та суму судового збору у розмірі 68 820 грн. 00 коп. Вказаним рішенням суду було стягнуто інфляційні, пеню та 3%-річних по 05.12.2013р. включно.

Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 02.07.2014р. по справі №916/3467/13 було частково задоволено позов, стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" 3% річних у розмірі 72147,96грн., індекс інфляції у розмірі 347 527грн., пеню у розмірі 50 000грн. та суму судового збору у розмірі 10286,32грн.

Позивач посилається на те, що згідно ст. 35 ГПК України, Факти, встановлені рішенням господарського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. Отже, факт порушення зобов'язання та наявністю основного боргу не потребують доказуванню, адже встановлений рішеннями господарського суду Одеської області від 24.03.2014 року по справі № 916/3467/13 та від 02.07.2014 року по справі № 916/2211/14.

Відповідачем на виконання рішення суду від 24.03.2014 року по справі № 916/3467/13 в рахунок погашення боргу сплачено, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок кошти: 17.04.2014р. - 50 000,00 грн., 23.04.2014р. - 50 000,00 грн., 05.05.2014р. - 50 000,00 грн., 13.05'.2014р. - 50 000,00 грн., 22.05.2014р. - 50 000,00 грн., 28.05.2014р. - 50 000,00 грн., всього: 300 000,00 грн.

Таким чином, за захистом своїх прав позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 873 218,32 грн., з яких 77 346,25 грн.- 3% річних, 795 872,07 грн. індекс інфляції.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. п. 1,2 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.629 цього ж Кодексу договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, згідно ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Відповідно до оглядового листа № 01-06/767/2013 від 29.04.2013 р. Вищого Господарського Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Зазначену правову позицію наведено також у постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012 та постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 № 37/64.

П.п. 7.1, 7.2 Постановою Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, роз'яснено наступне: За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, оскільки відповідачем основний борг за рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. по справі №916/3467/13 було погашено лише 19.03.2015р., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями платіжних доручень. Таким чином, враховуючи прострочення платежів, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми

Суд, перевіривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем 3% річних в розмірі 77 346,25 грн., вважає його вірним, а вимоги про їх стягнення правомірними які підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 795 872,07 грн. інфляційних витрат з відповідача, господарським судом за допомогою системи Ліга-Закон здійснено власний розрахунок суми інфляційних витрат, що підлягає стягненню з відповідача за порушення зобовязання та встановлено її належний розмір у сумі 747 970,51 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги про стягнення інфляційних збитків частково у сумі 747 970,51 грн.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам, згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України в сумі 16 506,34 грн.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства Херсонський морський торговельний порт до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство про стягнення 873 218,32грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Краснофлотська, 28; код 01125821) на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, м. Херсон, пр. Ушакова, 4, код 01125695) - 3% річних у розмірі - 77 346 /сімдесят сім тисяч триста сорок шість/ грн. 25 коп., індекс інфляції у розмірі - 747 970 /сімсот сорок сім тисяч девятсот сімдесят/ грн. 51 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 506,34грн.

3. В решті позову - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 26 жовтня 2015 р.

Суддя Ю.О. Зайцев