ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.10.2015 Справа № 905/2111/15 Господарський суд Донецької області, у складі судді Огороднік Д.М. розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус - ОСОБА_1»
доПублічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш»
простягнення 280684,60грн.
Представники сторін: від позивача: ОСОБА_2 представник за дов.; від відповідача: ОСОБА_3 представник за дов.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп» до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення 280684,60грн., у тому числі 3% річних у розмірі 23491,79грн. та інфляційних витрат у розмірі 257192,81грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у звязку з не належним виконанням відповідачем грошових зобовязань по договору поставки №ПСН4-923, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 344175,99 грн. Рішенням господарського суду Запорізької області від 05.06.2015 по справі №908/2721/15, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 05.08.2015 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь позивача заборгованість у розмірі 344175,99 грн. Рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість не сплачена. За таких обставин, позивач нарахував відповідачу на не сплачену заборгованість у розмірі 344175.99 грн. витрати позивача повязані з інфляційними процесами та 3% річних.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: договору поставки №ПСН4-923, видаткові накладні, рішення суду від 05.06.2015 та постанову суду від 05.08.2015 по справі №908/2721/15, а також наказ про примусове виконання рішення суду.

Відповідач відзив на позов не надав, представник відповідача в судовому засіданні обставини викладені позивачем повністю підтвердив, а також підтвердив факт не виконання рішення господарського суду Запорізької області станом на 27.10.2015. Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про відстрочення виконання рішення суду, оскільки негайне виконання рішення суду може призвести до припинення діяльності відповідача та його неплатоспроможності взагалі. Клопотання мотивовано наявністю заборгованості підприємства по зарплаті, наявністю заборгованості бюджету та інших дебіторів перед відповідачем, а також на проведення Антитерористичної операції на території м. Маріуполь, що погіршило фінансове становище відповідача

Представники позивача та відповідача клопотання щодо фіксації судового процесу не заявляли, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, відповідача всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до матеріалів справи, 05.06.2015 господарським судом Запорізької області прийнято рішення по справі №908/2721/15 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп» суму 344175,99 грн.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 05.08.2015 рішення господарського суду Запорізької області по справі №908/2721/15 залишено без змін.

14.08.2015 господарським судом Запорізької області виданий наказ про примусове виконання рішення суду по справі №908/2721/15.

Як вбачається зі змісту судових рішень по справі №908/2721/15 вказана сума заборгованості виникла у звязку з не виконанням у повному обсязі відповідачем грошових зобовязань по договору №ПСН-04923.

Судовими рішеннями по справі №908/2721/15 встановлено наступне.

19.04.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Статус-Центр Груп" (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Азовзагальмаш" (покупець, відповідач) укладений договір №ПСН-04923, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити крани шарові виробництва ООО "ЧелябинскСпецГражданСтрой", Росія, в асортименті та кількості відповідно до Специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною даного договору (п.1.1).

Згідно з п. 7.1 договору, в редакції додаткової угоди № 1, оплата партії товару буде здійснюватися у національній валюті України у наступному порядку: 50% - передоплата від загальної суми товару, який підлягає відвантаженню; інші 50% - на протязі 15 банківських днів з моменту відвантаження товару на склад покупця.

23.07.2013 до договору підписано додаткову угоду №1, відповідно до якої сума договору складає 1065514,67 грн.

На виконання умов договору позивач у квітні 2013 та жовтні 2013 поставив відповідачу товар на загальну суму 478452 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 64 від 24.04.2013 на суму 215496 грн., № 65 від 24.04.2013 на суму 160386 грн., № 78 від 30.04.2013 на суму 2844 грн., № 244 від 28.10.2013 на суму 99726 грн., які підписані з боку обох сторін без, містить всі необхідні відомості про товар, а також містить відомості про фактичне отримання товару. Товар отримано представником відповідача ОСОБА_4 на підставі довіреності №1877 від 23.08.2013.

Відповідач, в свою чергу, договірних зобов'язань належним чином не виконав, оплату за отриманий товар здійснив частково на суму 134276,01 грн. Несплаченою залишилась сума 344175,99 грн. Зазначене також підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків, складеним сторонами станом на 11.02.2015.

За таких обставин, господарським судом Запорізької області встановлено, що матеріалами справи доведено факт прострочення виконання відповідачем обовязку з оплати товару, тому було прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 344175,99 грн., яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, станом на момент прийняття рішення господарським судом Запорізької області та постанови Донецьким апеляційним господарським судом, факт прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань з оплати вартості товару отриманого по видатковим накладним № 64 від 24.04.2013 на суму 215496 грн., № 65 від 24.04.2013 на суму 160386 грн., № 78 від 30.04.2013 на суму 2844 грн., № 244 від 28.10.2013 на суму 99726 грн., на виконання умов договору №ПСН-04923, не доказується знову при вирішення цієї справи.

В судовому засіданні зясовано, що станом на 27.10.2015 сума заборгованості у розмірі 344175,99 грн. не сплачена а ні в добровільному порядку а ні в примусовому порядку. Вказані обставини підтвердили представники сторін.

У звязку з не виконанням відповідачем грошових зобовязань по договору №ПСН-04923, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 23491,79 грн. за період з 10.05.2013 по 17.08.2015 та інфляційні витрати у розмірі 257192,81 грн. за період червень 2013-липень 2015.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судовими інстанціями під час вирішення справи №908/2721/15 та згідно з п. 7.1 договору №ПСН-04923, в редакції додаткової угоди № 1, оплата партії товару буде здійснюватися у національній валюті України у наступному порядку: 50% - передоплата від загальної суми товару, який підлягає відвантаженню; інші 50% - на протязі 15 банківських днів з моменту відвантаження товару на склад покупця. Судом відмічається, що додаткова угода №1 булу укладена сторонами 23.07.2013, а до моменту її укладення діяли умови договору щодо порядку розрахунків, а саме п. 7.1 договору передбачено, що оплата партії товару здійснюється в національній валюті України протягом 15 календарних днів з моменту поставки партії товару.

Таким чином, сторонами чітко погоджений строк виконання грошових зобовязань, а саме протягом 15 календарних днів, а з 23.07.2013 протягом 15 банківських днів, який відповідачем прострочений, що було встановлено під час вирішення справи №908/2721/15. Станом на теперішній час відповідач заборгованість не сплатив

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов»язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного суду України від 20.12.2010 по справі №10/25.

Судом перевірена вірність зробленого позивачем розрахунку 3% та інфляційних витрат по кожній накладній окремо з у рахуванням зміни строків виконання грошових зобов»язань, погоджених сторонами та частковою сплатою заборгованості. Відповідачем не надано доказів на спростування розрахунку позивача. Таким чином, розрахунок позивача є вірним, тому позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню у розмірі 23491,79 грн., вимоги про стягнення інфляційних витрат у розмірі 257192,81 грн.

Разом з тим, відповідачем, заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення суду. Клопотання мотивовано наявністю бюджетної заборгованості, заборгованості по заробітній платі; фінансово-економічними труднощами підприємства; проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, що потягло економічне падіння всієї сфери господарської діяльності регіону.

Розглянувши дане клопотання суд приходить до висновку про відстуність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Вказаними нормами визначено процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Відповідно до п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. за № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Судом відзначається, що особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за змістом статті 32 Господарського процесуального кодексу України, наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів - фактичних даних.

Докази, у відповідності зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, повинні відповідати, зокрема, вимогам належності та допустимості.

Також суд приймає до уваги, що згідно приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України Про міжнародні договори України і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як виняткові обставини (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі Півень проти України від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бакай та інші проти України від 09.11.2004).

Тобто, в будь-якому випадку відсутність коштів, тяжкий фінансовий стан боржника не є винятковими обставинами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим та не є підставою для відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У відповідності до п. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не вважаються обставинами, які звільняють боржника від відповідальності, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також судом не приймаються посилання відповідача на проведення антитерористичної операції на території Донецої області, як на обставину, що значно ускладнює ведення господарської діяльності, оскільки сам договір був укладений сторонами ще в 2013 році, поставка відбулась в 2013 році, і оплата повинна була відбуватись у травні, листопаді 2013 року, тобто до проведення антитерористичної операції.

Окрім того, судом враховано те, що з червня 2015 року відповідач не вчинив жодних дій на виконання рішення суду та/або на зменшення заборгованості відповідача перед позивачем.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що відповідачем, не надано доказів існування саме виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення у даній справі або роблять його неможливим. Жодного доказу на підтвердження існування саме виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідачем не надано, відтак колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для розстрочення рішення суду.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача повністю.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю .

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (87535, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Машинобудівельників, 1; ; з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус ОСОБА_1» (87515,Донецька обл. м. Маріуполь, вул. Енгельса,60; ) 3% річних у розмірі 23491 (двадцять три тисячі чотириста девяносто одна)грн. 79коп., інфляційні втрати у розмірі 257192 (двісті пятдесят сім тисяч сто девяносто дві) грн. 81 коп.; судовий збір у розмірі 4210 (чотири тисячі двісті десять) грн. 27коп.

3. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус ОСОБА_1» (87515,Донецька обл. м. Маріуполь, вул. Енгельса,60; ) надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1403 (одна тисяча чотириста три) грн. 43 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення повного рішення 02.11.2015