РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/19192/15

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМАГРОКОМ"

До Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" Товариство з обмеженою відповідальністю "Модерн Бізнес"

Про визнання договору недійсним

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

від позивача Циганкова А.О. - представник
від відповідача 1 від відповідача 2Награбовський О.В. - представник не з'явився

Суть спору

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМАГРОКОМ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" та до Товариство з обмеженою відповідальністю "Модерн Бізнес" про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 27.07.2015 за зазначеною вище позовною заявою порушено провадження у справі № 910/19192/15 та призначено розгляд справи на 19.08.2015.

В судове засідання 19.08.2015 представник позивача з'явився, підтримав позовні вимоги та надав додаткові матеріали по справі.

В судове засідання 19.08.2015 представник відповідача 1 з'явився, надав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 19.08.2015 представник відповідача 2 не з?явився, вимоги ухвали суду від 27.07.2015 не виконав.

Ухвалою суду від 19.08.2015 відкладено розгляд справи на 13.10.2015.

В судове засідання 13.10.2015 представник позивача в судове засідання з'явився, надав суду усні пояснення по справі та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 13.10.2015 представник відповідача 1 з'явився, надав суду усні пояснення по справі, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 13.10.2015 представник відповідача 2 не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

У судовому засіданні 13.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2015 між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ексімагроком" було укладено кредитний договір № КЛ-КІЕ-22. Відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 30 000 000 грн., а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та в строки, обумовлені Договором. ( п.1.1)

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткові угоди до кредитного договору, а саме: № 1 від 25.11.2014 р. та № 2 від 27.02.2015 р.

В позовній заяві, позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2015 р. порушено провадження у справі № 904/6247/15 за позовом публічного акціонерного товариства " Перший український міжнародний банк " до товариства з обмеженою відповідальністю " Ексімагроком " та товариства з обмеженою відповідальністю " Модерн Бізнес " про стягнення 36472481 грн.75 коп.

З матеріалів вище зазначеної позовної заяви, між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір поруки № КЛ-КІЕ-22-П від 27.02.2015 р. Відповідно до зазначеного договору поруки відповідач - 2 ( поручитель ) поручився перед відповідачем - 1 ( кредитором ) за виконання позивачем зобов'язань, що випливають із кредитного договору з додатковими угодами до нього в обсязі 100000,00 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ним не було надано письмову згоду на укладення договору поруки № КЛ-КІЕ-22-П від 27.02.2015 р. в зв'язку із чим просить суд визнати вказаний договір недійсним.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст.. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства.

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Пунктом 4.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду № 1 від 24.11.2014 р. " Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" роз'яснено, що відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 ЦК України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем. За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 ЦК України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203,215,553 Цивільного кодексу України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного між поручителем та кредитором боржника, а тому ПАТ " Перший український міжнародний банк " і не вимагало від позичальника відповідної письмової згоди на укладення договору поруки, а відповідачі не повідомляли позивача про його укладення, оскільки такий порядок не передбачений законом,

а позичальнику було відомо про укладення договору поруки, оскільки спірний договір поруки укладався в один день з додатковою угодою № 2 від 27.02.2015 р. до кредитного договору.

Судовий збір, відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 19.10.2015 р.

Суддя Л.В. Прокопенко