Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "29" жовтня 2015 р. Справа № 906/1274/15

Господарський суд Житомирської області у складі:
судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:
від позивача: Максименко Ю.Ф. - директор

від відповідача: Риндич Д.С. - довіреність від 11.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Малого приватного підприємства Фірма "Альфа-М" (м. Київ)

до Військової частини НОМЕР_1 (м. Радомишль Житомирської області)

про стягнення 283341,57 грн.

Мале приватне підприємство "Фірма "Альфа-М" звернулося до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 283341,57 грн, з яких: 120445,76 грн заборгованості, 117434,62 грн інфляційних втрат за період з 01.02.2010 по 30.06.2015, 19508,26 грн 3% річних за період з 01.02.2010 по 30.06.2015; 22772,50 грн пені за період з 01.07.2014 по 30.06.2015 та 3180,43 грн збитків.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, вважає що провадження у справі підлягає припиненню, оскільки є рішення господарського суду між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (а.с. 105-108).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

28.04.2012 між Військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира частини Кучменка І.Г. (сторона1/відповідач) та Малим приватним підприємством Фірмою "Альфа-М" в особі директора Максименка Ю.Ф. (сторона2/позивач) укладено мирову угоду № 2/4 щодо реструктуризації зобов`язань за мировою угодою № 1/3 від 29.03.2010 за додатковими угодами до договору № 106 від 30.10.2001 та додаткових угод до нього (а.с. 12).

Відповідно п. 1.1 даної угоди, сторона1 (відповідач) зобов`язався погасити стороні2 (позивачу) заборгованість в сумі 120 445,76 грн, яка виникла за зобов`язаннями за мировою угодою № 1/3 від 29.03.2010 укладеного щодо реструктуризації боргу за зобов`язаннями за додатковими угодами № 3 від 07.06.2005, № 4 від 17.03.2006, № 5 від 11.10.2006 до договору № 106 від 30.10.2001 та затвердженої ухвалою господарського суду Житомирської області від 15.04.2010 у справі № 5/16 у терміни та на умовах, визначених цією угодою.

Відповідач (сторона1) самостійно без пред`явлення рахунку позивачем (стороною2) перераховує на поточний рахунок позивача суму боргу, вказану в п. 1.1 цієї угоди до 31.10.2012 з урахуванням індексу інфляції за період з 01.02.2010 до дня перерахування, якщо цей період індекс інфляції перевищує 100% та 3 % річних за період з 01.02.2010 до дня перерахування згідно ст. 625 Цивільного кодексу України (п. 2.1 мирової угоди).

Оскільки станом на 30.06.2015 зобов`язання, які виникли з мирової угоди № 2/4 від 28.04.2012 військовою частиною НОМЕР_1 не виконані, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 120445,76 грн заборгованості, 117434,62 грн інфляційних втрат за період з 01.02.2010 по 30.06.2015, 19508,26 грн 3% річних за період з 01.02.2010 по 30.06.2015; 22772,50 грн пені за період з 01.07.2014 по 30.06.2015 та 3180,43 грн збитків.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди.

За змістом Мирова угода № 2/4 від 28.04.2012 є самостійною угодою сторін, предметом якої є реструктуризація заборгованості відповідача за мировою угодою № 1/3 від 29.03.2010 яка затверджена господарським судом Житомирської області 15.04.2010 у справі № 5/16.

Мирова угода № 2/4 від імені відповідача була підписана командиром частини Кучменком І.Г., який діяв на підставі службових повноважень згідно наказу Міністра оборони України № 300 від 16.07.1997, а від імені позивача - директором Максименко Ю.Ф., який діяв на підставі статуту. Зазначена угода підписана з обох сторін та скріплена оригінальними печатками, породжує цивільні права та обов`язки сторін.

Отже, доводи представника відповідача про необхідність припинення провадження у справі є безпідставними.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов`язання виникають безпосередньо із господарського договору або безпосередньо із закону.

В силу ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, заборгованість в сумі 120445,76 грн підтверджена доказами та підлягає задоволенню.

За порушення умов договору, позивачем за період з 01.07.2014 по 30.06.2015 нараховано пеню в сумі 22772,50 грн.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно п.4.1 мирової угоди № 2/4 від 28.04.2012, при порушенні строків платежів відповідач самостійно нараховує та сплачує з сумою платежу пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу від суми простроченого платежу до дня погашення боргу.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача за період з 01.02.2010 по 30.06.2015 3% річних в сумі 19508,26 грн та інфляційних втрат в сумі 117434,62 грн.

Статтею 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача та враховуючи, що заявлений розмір 3% річних не перевищує перерахований судом, господарський суд прийшов до висновку про їх задоволення в заявленій сумі.

Розрахунок пені та інфляційних втрат невірний. Згідно здійсненого господарським судом розрахунку, пеня яка підлягає стягненню становить 22759,30 грн. Отже, в задоволенні 13,20 грн пені суд відмовляє як необґрунтовані.

Відповідно п. 3.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, судом здійснено перерахунок інфляційних втрат. Сума інфляційних втрат яка підлягає стягненню становить 84 432,50 грн. В частині стягнення 33 002,12 грн суд відмовляє.

Також, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення 3180,43 грн збитків від неодержаного доходу у вигляді дивідендів за розміщення грошових коштів на депозитний вклад в установі банку, в зв`язку з недоведеністю необхідного причинного зв`язку між цими збитками і порушенням грошових зобов`язань відповідачем, недоведенням того, що позивач мав укласти договір з банком на розміщення отриманих від відповідача грошей на депозитний вклад, на який період, під які проценти, оскільки договір № 1484 від 09.10.2012 не є таким доказом, а підтверджує розміщення інших грошових коштів позивача на депозит, а не тих, які він мав отримати від відповідача за спірним договором.

Відповідно ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Відповідач доказів сплати боргу не надав.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково - з відповідача стягується на користь позивача 120445,76 грн заборгованості; 19508,26 грн 3% річних; 84432,50 грн інфляційних втрат; 22759,30 грн пені. В решті позову відмовити.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (12200, Житомирська область, м.Радомишль, код НОМЕР_2 ) на користь Малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" (04053, м.Київ, вул.Артема, 59 а, к. 37, код 30726900):

- 120 445,76 грн заборгованості;

- 19 508,26 грн 3% річних;

- 84 432,50 грн інфляційних втрат;

- 22 759,30 грн пені;

- 4 942,92 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.11.15

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:
1 - у справу,
2 - відповідачу (рек. з повід.)