ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 жовтня 2015 р. Справа № 902/1351/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" (54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 113/1)

до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (21100, м. Вінниця, 40-річчя Перемоги, 27)

про стягнення 19082,20 грн. заборгованості

Головуючий суддя Баранов М.М.

Cекретар судового засідання Сидоренко О.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю від 19.08.2015 року (особу перевірено господарським судом Миколаївської області);

відповідача : ОСОБА_2, представник за довіреністю від 05.01.2015 року.

ВСТАНОВИВ :

28.09.2015 року до господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 19082,20 грн., в т.р. 10661,31 грн. основного боргу, 500,86 грн. 3% річних та 7921,03 грн. втрат від інфляції.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 29.09.2015 року за вказаним позовом порушено провадження та призначено судове засідання у справі №902/1351/15 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 29.09.2015 року) на 23.10.2015 року. Одночасно задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про проведення судового засідання по справі у режимі відеоконференції.

В судове засідання 23.10.2015 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, до господарського суду Миколаївської області з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити.

В судове засідання до господарського суду Вінницької області прибув представник відповідача, який у письмовому відзиві та в судовому засіданні суду пояснив, що позовні вимоги відповідач визнає в повному обсязі.

Відповідно до ст. 78 ГРК України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив, що 31.01.2014 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" та відповідачем - Дочірнім підприємством "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" - було укладено договір № 25, відповідно до п. 1.1. якого позивач, як продавець, зобов'язався продати відповідачу товар (запчастини та шини до техніки), а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити його вартість на умовах договору. Загальна орієнтовна вартість товару становить 125000,00 грн. Згідно п.1.3. договору №25 від 31.01.2014 року, кількість, асортимент та вартість товару зазначаються в специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору. Згідно п. 4.5. договору зобов'язання продавця з продажу товару вважаються виконаними з моменту отримання товару покупцем, а зобов'язання покупця - після оплати товару.

Оплата за поставлений товар здійснюється на умовах відстрочки платежу до 14-ти календарних днів з дати отримання узгодженої партії товару (п. 3.3. договору).

Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 30700,31 грн., а саме:

- по накладній № В-6190 від 03.02.2014 року на суму 18263,47 грн.;

- по накладній № В-7071 від 05.02.2014 року на суму 6610,20 грн.;

- по накладній № В-1832 від 12.02.2014 року на суму 5826,64 грн.

Продаж товару підтверджується договором № 25 від 31.01.2014 року, специфікаціями, вказаними накладними, довіреностями, долученими до матеріалів справи (а.с. 8-22).

В усіх накладних підставою продажу товару вказано договір № 25 від 31.01.2014 року.

Відповідач частково оплатив поставлений товар на суму 20040,00 грн., перерахувавши позивачу 04.02.2014 року 10040,00 грн. і 11.02.2014 року 10000,00 грн.

Тому сума несплаченого основного боргу склала 10660,31 грн., що також стверджується обопільно підписаним актом взаємозвірки розрахунків сторін (а.с. 23).

З врахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 25 від 31.01.2014 року між ними виникли зобов'язання, які мають елементи правової природи договору поставки.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі ст.526 та ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.14 та ст.629 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено обовязок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, відтак, суд вважає, що позов в частині стягнення 10660,31 грн. основного боргу є обґрунтованим і тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати товару, позивачем також заявлено до стягнення 500,86 грн. річних, в т.ч. 3,18 грн. 3% річних за прострочення оплати боргу в сумі 4833,67 грн. в період з 19.02.2014 року по 26.02.2014 року та 497,68 грн. 3% річних за прострочення оплати боргу в сумі 10660,31 грн. в період з 27.02.2014 року по 17.09.2015 року.

Проаналізувавши вимоги позивача про стягнення 500,86 грн. 3% річних за період з 19.02.2014 року по 17.09.2015 року, суд приходить до слідуючого висновку.

Як уже зазначалося вище, п. 3.3. договору № 25 від 31.01.2014 року, сторони передбачили, що оплата за поставлений товар здійснюється на умовах відстрочки платежу до 14-ти календарних днів з дати отримання узгодженої партії товару.

Тобто даною умовою договору відповідачу надано 14 пільгових календарних днів для здійснення оплати за товар після його отримання.

Оскільки поставки товару відбулись 03.02.2014 року, 05.02.2014 року та 12.02.2014 року, початок прострочення боргу починається з 18.02.2014 року, 20.02.2014 року та 27.02.2014 року відповідно, тобто через 14 календарних днів після передачі товару.

Так як по видатковій накладній № В-7071 відповідач отримав товар 05.02.2014 року, термін оплати в цьому випадку має починатися 06.02.2014 року і закінчуватися 19.02.2014 року. Термін прострочення оплати товару в цьому випадку повинен починатися з 20.02.2014 року.

Однак позивач, всупереч закону і договору, обраховує період прострочення не з 20.02.2014 року, а з 19.02.2014 року, що є неправомірним.

В судовому засіданні 23.10.2015 року представник позивача пояснила, що 3% річних за 19.02.2014 року нараховані помилково. Однак відмови від позову у цій частині позивачем у встановленому порядку не надано.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних за допомогою калькулятора системи "Ліга: ОСОБА_3", а також на предмет його відповідності вимогам укладеного сторонами договору поставки та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 230-231 ГК України, встановив, що вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, на суму 500,46 грн. В стягненні 0,40 грн. 3% річних позивачу слід відмовити.

Окрім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 7921,03 грн. інфляційних втрат за період з 27.02.2014 року по 30.06.2015 року, виходячи із суми основної заборгованості 10660,31 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою правильності нарахування 7921,03 грн. інфляційних втрат за період з 27.02.2014 року по 30.06.2015 року, виходячи із суми основної заборгованості 10660,31 грн. судом встановлено, що розрахунок втрат від інфляції на суму 7921,03 грн. є вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 1217,97 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 1, 4-3, 32, 33, 43, 44, 49, 81-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовільнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (21100, м. Вінниця, вул. 40-річчя Перемоги, 27, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноготорг-Дон" (54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 113/1, ) 10660,31 грн. основного боргу, 500,46 грн. - 3% річних, 7921,03 грн. інфляційних втрат, 1217,97 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В стягненні 0,40 грн. 3% річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 27 жовтня 2015 р.

Суддя Баранов М.М.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 113/1)

3 - відповідачу (21100, м. Вінниця, 40-річчя Перемоги, 27)