КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р. Справа№ 910/25312/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Остапенка О.М.

Шипка В.В.

за участі представників:

ПАТ "Одеська Кіностудія" - Клітна А.В. довір. б/н від 12.08.2014р.

Державного агентства України з питань кіно - Бударін І.М., довір. №635/5/11-15 від 09.06.2015р.

ТОВ "Фірма Будущеє" - Сенкевич Н.І., ріш. заг. зб. засн. від 20.02.2007р.

Фонду державного майна України - Лисий В.І., довір. №317 від 27.08.2015р.

Міністерства культури України - Петасюк Л.В., довір. №43/11/10-5 від 14.01.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного

товариства "Одеська Кіностудія"

на рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2015р.

у справі №910/25312/14 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Одеська Кіностудія"

до 1. Державного агентства України з питань кіно

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Будущеє"

про визнання недійсним додатку до договору та стягнення 24360 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.02.2015р. у справі №910/25312/14 відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог приватного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Одеська Кіностудія" до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Фірма Будущєє", Державного агентства України з питань кіно про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. до договору №16/06/02 від 02.07.2003р., укладеного між Державною службою кінематографії Міністерства культури і туризму України та ТОВ "Фірма Будущєє", стягнення з Міністерства культури України і ТОВ "Фірма Будущєє" компенсації за порушення авторських прав у розмірі 24360 грн.

Не погодившись, ПАТ "Одеська Кіностудія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду м. Києва від 13.02.2015р. у справі №910/25312/14 і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи відкладався, в судових засідання оголошувались перерви (21.04, 12.05, 26.05, 02.06, 16.06, 30.06, 25.08, 06.10, 20.10), склад колегії з розгляду апеляційної скарги, з об'єктивних підстав, змінювався (12.05, 26.05, 02.06, 16.06, 30.06, 25.08, 06.10).

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскарженого рішення скаржником зазначалось про порушення норм матеріального, процесуального права, що призвели до прийняття неправильного рішення, неповне з'ясування обставин, невідповідність висновків, викладених в оскарженому рішенні, обставинам справи, в процесі розгляду надходили додаткові письмові пояснення по суті справи, в яких доповнювались доводи апеляційної скарги. До участі в розгляді було залучено Фонд державного майна України, яким підтримано вимоги і доводи апеляційної скарги, надані письмові пояснення по суті спору. Державним агентством України з питань кіно, ТОВ "Фірма Будущеє" заперечувалась обґрунтованість скарги з мотивів, викладених у відзивах, письмових поясненнях, вказано на законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду. Надходили додаткові письмові докази, які були долучені до матеріалів справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, дотримуючись принципів рівності та забезпечивши можливість реалізації процесуальних прав учасників провадження у справі, подання доказів і участі в їх дослідженні, в судовому процесі в якому здійснювалась технічна фіксація, заслухавши представників сторін в засіданнях суду апеляційної інстанції, що відкладались неодноразово, перевіривши матеріали справи і дослідивши наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ "Одеська Кіностудія" підлягає залишенню без задоволення, оскаржене рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2015р. у справі №910/25312/14 підлягає залишенню без змін, зважаючи на наступні обставини.

02.07.2003р. між державним підприємством (далі - ДП) "Одеська кіностудія художніх фільмів", Міністерством культури та мистецтв України, ТОВ "Фірма Будущеє" укладено Договір №16/06/02 від 02.07.2003р. (далі - Договір), за яким підприємство та міністерство передали майнові авторські права на фільми товариству, згідно з переліком наведеним у Додатках №1 (205 кінофільмів) та №2 (95 кінофільмів) Договору. Згідно п. 3.1. Договору, доходи, отримані ТОВ "Фірма Будущеє" від розповсюдження фільмів, розподілені в пропорції: 45% - кіностудія, 20% - міністерство, 35% - товариство. 27.07.2007р. Державною службою кінематографії Міністерства культури і туризму України та ТОВ "Фірма Будущеє" укладено Додаткову угоду №2 до Договору, якою змінено пропорції розподілу прибутку: держслужба - 65%, товариство - 35%, строк дії Договору продовжено з 02.06.2003р. до 31.12.2020р.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ПАТ "Одеська Кіностудія" посилалось на те, що товариство є правонаступником ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів", і саме йому належать, зокрема, авторські майнові права на фільми та доходи, отримані від реалізації фільмів, створених ДП "Одеська кіностудія" та оскільки Додатковою угодою №2 від 27.07.2007р. до Договору позивача виключено зі сторін Договору, останній зазначав, що неправомірно не отримував доходи від передачі майнових авторських прав на фільми, у результаті укладення Додаткової угоди №2, починаючи з 2007 року. За таких обставин, просив суд визнати недійсною Додаткову угоду №2 від 27.07.2007р. як таку що погіршує становище позивача, порівняно зі становищем, встановленим чинним законодавством, та стягнути компенсацію у розмірі 24360 грн.

Досліджуючи матеріали справи, оцінюючі наявні докази, колегія суддів відзначає, що фільми, які стали предметом Договору та Додаткової угоди, були створені в період з 1955 по 1991 роки. 30.01.1925р. Центральний виконавчий комітет (далі - ЦВК) і Рада народних комісарів Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі - РНК) прийняли постанову "Про основи авторського права". Постановою ЦВК та РНК від 16.05.1928р. були затверджені Основи авторського права у новій редакції, які з певними змінами та доповненнями, діяли на території України до початку 60-х pоків XX століття. 18.07.1963р. Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - УРСР) затверджено Цивільний кодекс УРСР (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до статті 483 ЦК УРСР авторське право на кінофільм або телевізійний фільм належить підприємству, яке здійснило його зйомку. Авторське право на любительський кінофільм належить його авторові (або співавторам). Авторові сценарія, композиторові, режисеру-постановникові, головному операторові, художнику-постановникові і авторам інших творів, які увійшли складовою частиною в кінофільм або в телевізійний фільм, належить авторське право кожному на свій твір. Авторське право на радіо- і телевізійні передачі належить радіотелевізійним організаціям, що передають їх, а на твори, включені в ці передачі, - їх авторам. Вказана стаття була виключена з Кодексу на підставі Закону України від 04.02.1994р. №3942-12З "Про внесення змін до Цивільного кодексу Української РСР".

Протягом майже всього періоду створення спірних фільмів діяла стаття 483 ЦК УРСР, відповідно до якої авторське право на кінофільм належить підприємству, яке здійснило його зйомку - у даному конкретному випадку Одеській кіностудії художніх фільмів. Згідно статті 90 ЦК УРСР земля, її надра, води і ліси перебували у виключній власності держави і надавалися тільки в користування. Державі належали основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв'язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Одеська кіностудія художніх фільмів та результати її діяльності (у тому числі фільми) належали державі, тобто УРСР.

24.08.1991р. було проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України, яка стала правонаступником УРСР. Згідно статті 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.1992р. №8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності", що діяв до 21.09.2006р., повноваженнями Міністерства культури і туризму України було визначено прийняття рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію підприємств, установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності, надання згоди на створення підприємств, до статутного фонду яких передається майно, що є загальнодержавною власністю. Пунктом 7 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 02.04.1994р. №02-5/225 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з судовим захистом права державної власності» наголошувалось, що знаходження майна на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності, але щодо права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого державного підприємства знаходиться таке майно, воно не втрачає статусу державної власності.

Пунктом третім Указу Президента України від 10.09.1994р. №511 «Про заходи щодо відзначення 100-річчя від дня народження Олександра Довженка» було встановлено, що всі фільми та фільмові матеріали кіностудій України, створені за рахунок бюджетних коштів, є загальнодержавною власністю України - національною культурною спадщиною і можуть використовуватися лише за погодженням з Міністерством культури України. Частиною другою статті 16 Закону України «Про кінематографію» (від 13.01.1998р.) було встановлено, що у разі створення фільму, вихідних матеріалів фільму та фільмокопій за рахунок коштів державного бюджету держава виступає суб'єктом майнових прав автора на фільм, права власності на вихідні матеріали фільму та фільмокопії відповідно до умов укладеного з автором фільму договору.

Згідно частини третьої статті 73 ГК України майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним, з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами. Правом оперативного управління визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності від 28.11.1994р. №02404405 ДП "Одесская киностудия художественных фильмов". З підстав, викладених вище, фільмофонд і фільми, які були створені в УРСР в період з 1955 по 1991 роки за рахунок коштів державного бюджету, стали загальнодержавною власністю України - національною культурною спадщиною, яке належало до сфери управління Міністерства культури і туризму України, разом з тим, відповідні майнові авторські права були закріплені за ДП "Одесская киностудия художественных фильмов" на праві господарського відання (правовий режим майна), форма власності майна (авторський прав) - державна власність.

27.12.2004р. затверджено заснування ЗАТ "Одеська кіностудія", яке було зареєстроване у Виконавчому комітеті Одеської міської Ради 02.12.2005р. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.06.2005р. №192-р "Про передачу до сфери управління Міністерства культури і туризму підприємств, установ та організацій" на виконання абзацу 4 статті 4 Указу Президента України від 20.04.2005р. №680 "Про Міністерство культури і туризму України" до сфери управління Міністерства було передано ДП "Одесская киностудия художественных фильмов". Наказом Міністерства культури і туризму України від 14.03.2006р. №116 "Про ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів", вирішено реорганізувати ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів" шляхом його приєднання до ЗАТ "Одеська кіностудія" (в подальшому ПАТ "Одеська кіностудія" - позивач) та зобов'язано подати передавальні акти на затвердження до Міністерства культури і туризму України.

Актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів" до статутного фонду ЗАТ "Одеська кіностудія" від 21.11.2005р., останнє прийняло у власність як вклад до статутного фонду цілісний майновий комплекс підприємства, який знятий з балансу, оцінений як 50+1 акція, внесених державою до створення підприємства, з усіма правами і обов'язками згідно з описом, що наводиться у додатку, передані матеріальні активи за категоріями: будівлі, споруди, передавальні пристрої, об'єкти незавершеного будівництва, дебіторська заборгованість, грошові кошти, кредитна заборгованість тощо. 15.10.2006р. Міністерством культури і туризму України та ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів" складено акт прийому-передачі фільмів виробництва ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів" та майнових прав на них згідно з додатком №1 "Инвентаризационная опись имущественных прав на аудиовизуальные произведения" від 01.10.2006р. на 8 сторінках, російською мовою. 08.11.2006р. ДП "Одесская киностудия художественных фильмов", як юридична особа, було припинено.

З огляду на те, що актом від 21.11.2005р. зазначено про передання до статутного фонду ЗАТ "Одеська кіностудія" в якості цілісного майнового комплексу - ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів", слід звернути увагу на приписи ст. 190 ЦК України, відповідно до якої до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. При цьому за змістом ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, права інтелектуальної власності, що включають в себе майнові авторські права, на порушення яких власне вказує позивач, є нематеріальними активами, що обліковуються спеціально затвердженим Інвентаризаційним описом об'єктів права інтелектуальної власності у складі нематеріальних активів: Типова форма N НА-4.

ПАТ "Одеська Кіностудія" заперечувало щодо того, що фільми не входили до цілісного майнового комплексу і не були передані до статутного капіталу ЗАТ "Одеська кіностудія". В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторонами зазначалось, що в межах провадження в іншій справі, з метою з'ясування вказаних обставин господарський суд міста Києва витребував у Реєстраційної служби Одеського управління юстиції Одеської області реєстраційну справу, в якій, зокрема, зберігався акт від 21.11.2005р. приймання-передачі цілісного майнового комплексу підприємства до статутного фонду ЗАТ "Одеська кіностудія". У вказаному акті було зазначено те, що ЗАТ "Одеська кіностудія" приймає у власність як вклад до статутного фонду цілісний майновий комплекс підприємства, створеного наказом від 20.10.1994р. №424 Міністерства культури і мистецтва України, разом з усіма правами та обов'язками, згідно з описом, що наводиться у додатку, який є невід'ємною частиною акту. Акт від 21.11.2005р. та опис майна, що входив до складу цілісного майнового комплексу підприємства, не містив вказівок на фільми (авторські права на них), що є предметом Договору та Додаткової угоди.

Таким чином, власник, яким у даному випадку є держава в особі уповноваженого нею органу, на власний розсуд розпорядилася своїм майном і передала до статутного фонду ЗАТ "Одеська кіностудія" цілісний майновий комплекс з чітко визначеним описом майна та без включення до нього фільмів, які були зняті за радянських часів Одеською кіностудією художніх фільмів за державні кошти. Фільмофонд, створений в період з 1955 по 1991 роки, про що зазначено вище, приватизації (передачі авторських прав в приватну власність) не підлягав, частиною другою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, які мають загальнодержавне значення. Як вже було вказано, згідно з актом приймання-передачі фільмів виробництва ДП "Одесская киностудия художественных фильмов" та майнових прав на них від 15.10.2006р. весь фільмофонд було передано Міністерству культури і туризму України.

З моменту припинення ДП "Одесская киностудия художественных фильмов" балансоутримувачем авторських майнових прав інтелектуальної власності на фільми виробництва підприємства стало Міністерство культури і туризму України, тоді як правонаступником прав і обов'язків в частині цілісного майнового комплексу, що належав підприємству, стало ЗАТ "Одеська кіностудія". Міністерством культури і туризму України видано наказ від 19.05.2008р. №575/0/16-08 "Про визнання активами, взяття на баланс та облік майнових прав інтелектуальної власності на кінофільми", яким було зобов'язано Службу кінематографії взяти на баланс та обліковувати в складі нематеріальних активів майнові права інтелектуальної власності на об'єкти права інтелектуальної власності (фільми), створені за рахунок державних коштів на державних кіностудіях України в період з 1953 по 1991 роки. З огляду на те, що ПАТ "Одеська кіностудія" не надано належних і допустимих доказів на підтвердження передання (отримання) до статутного фонду належних державі прав на кінофільми, створених ДП "Одеська кіностудія художніх фільмів", при реорганізації останнього шляхом приєднання до ЗАТ "Одеська кіностудія", відсутні підстави вважати, що такі права були переданими та відповідно такими, що належать позивачу (апелянту) - ПАТ "Одеська Кіностудія".

Як зазначало Державне агентство України з питань кіно в своїх письмових поясненнях, Міністерством культури і туризму України, ТОВ «Фірма Будущеє» укладено договір від 10.05.2003р. №15/05/03 та договір від 02.07.2003р. №16/06/02, якими "передано на дистрибуцію" виключні авторські майнові права, визначені ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», на фільми створені ДП «Одеська кіностудія художніх фільмів» за період з 1953 по 2003 рік з метою реалізації майнових авторських прав інтелектуальної власності на фільми. Договір №15/05/03 передбачає реалізацію майнових авторських прав інтелектуальної власності на фільми на території всього світу крім України. Договір №16/06/02 передбачає реалізацію майнових авторських прав інтелектуальної власності на фільми виключно на території України.

Статтею 1108 ЦК України встановлено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об'єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об'єкта у зазначеній сфері.

Згідно ст. 1109 цього ж Кодексу, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно ст. 440 ЦК України, ч. 3 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права", майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. За приписами статей 31, 32, 33 Закону України "Про авторське право і суміжні права", використання творів допускається виключно на основі авторського договору з автором або іншою особою, що має авторське право, або з організацією колективного управління, яким об'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, частиною 5 вказаної статті Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що умови договору, що погіршують становище автора (його правонаступника) порівняно із становищем, встановленим чинним законодавством, є недійсними.

Договір №16/06/02 від 02.07.2003р., додаткова угода №1 від 24.02.2006р. до Договору були трьохсторонніми, укладеними Міністерством культури і мистецтва України (правонаступником якого в стала Служба кінематографії, а зараз Державне агентство України з питань кіно), ДП "Одесская киностудия художественных фильмов" та ТОВ "Фірма Будущєє". На час укладення додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. до Договору ДП "Одесская киностудия художественных фильмов" припинило свою діяльність і оскільки підприємство не мало правонаступників в частині фільмофонду, власником авторських прав на фільми залишилась держава, припинення підприємства мало наслідком вибуття однієї з сторін трьохстороннього правочину, який автоматично став двохстороннім, а тому укладення Додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. відбулося Службою кінематографії (Державне агентство України з питань кіно) та ТОВ "Фірма Будущєє".

Згідно частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. №11 наголошувалось, що у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Абзацом 1, 2, 3 підпункту 3.7. пункту 3 Постанови наголошено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні права держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Статтею 91 ГПК України визначено, що сторони у справі, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами належність йому авторських прав на кінофільми (Додаток №1 (205 кінофільмів) та №2 (95 кінофільмів), створені в період з 1955р. по 1991р.), що є об'єктом Договору в редакції додаткової угоди №2 від 27.07.2007р., враховуючи, що відповідачем-1 надано докази на підтвердження уповноваження Державної служби кінематографії Міністерства культури і туризму України як сторони спірної додаткової угоди на її укладення, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в суду відсутні підстави вважати права позивача - не суб'єкта авторських прав на спірні твори інтелектуальної власності - кінофільми - будь-яким чином порушеними, умови цієї додаткової угоди в частині не включення позивача до сторін угоди - такими, що погіршують його становище, а охоронюваний законом інтерес стосовно предмету спору таким, що об'єктивно існує, судом і не встановлено зазначених вище підстав визнання спірного правочину недійсним.

Тож з огляду на все наведене вище, погоджені між Державною службою кінематографії Міністерства культури і туризму України та ТОВ "Фірма Будущеє" умови додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. стосовно розподілу прибутку між зазначеними особами без залучення позивача не є такими, що будь-яким чином погіршують становище ПАТ "Одеська кіностудія" порівняно зі становищем, встановленим чинним законодавством, і яке існувало на момент раніше, а отже колегія суддів суду апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком місцевого господарського суду, що в задоволенні позову в частині визнання недійсною додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. до Договору з цих підстав слід відмовити. Стосовно ж стягнення заявленої суми компенсації, то з урахуванням вже викладеного, слід зазначити про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. Порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену Цивільним кодексом України, законом чи договором (ст. 431 ЦК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 432 ЦК України, суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об'єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом п. "г" ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", при порушеннях будь-якою особою, зокрема, авторського права, передбаченого статтею 50 закону, суб'єкти авторського права мають право подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права, або виплату компенсацій. Пунктом "г" ч. 2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про: виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених пунктом "г" ч. 2 ст. 52 Закону межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Відповідно до п.п. 51.2, 52.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права та/або суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права та/або суміжних прав, а розмір збитків суб'єкт такого права доводити не зобов'язаний. Водночас розмір доведених збитків має враховуватися господарським судом у визначенні розміру компенсації.

З огляду на висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання недійсною додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. до Договору через недоведеність позивачем порушення авторських прав та власне їх належності останньому, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується і з висновками щодо відсутності підстав для стягнення компенсації на підставі ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права". Окрім цього, слід звернути увагу, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів суми компенсації у розмірі 20 мінімальних заробітних плат (24360 грн.), позивач жодним чином не уточнив та не конкретизував, як він розуміє таке стягнення: солідарно з відповідачів; з кожного з них; порівну; пропорційно отриманим прибуткам тощо.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, всебічно, повно і об'єктивно розглянувши в процесі всі обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, за наслідками розгляду апеляційної скарги та перевіряння законності та обґрунтованості рішення у повному обсязі, повторно розглянувши справу, не вбачає доводи апеляційної скарги обґрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду (перегляду) справи, оскаржене рішення суду таким, що повною мірою відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Керуючись ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Одеська Кіностудія" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2015р. у справі №910/25312/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили

Повний текст постанови складено 29.10.2015р.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді О.М. Остапенко

В.В. Шипко