РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015Справа №910/21680/15

За позовомЗаступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України
доЦентрального територіального управління капітального будівництва
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаКиївського обласного військового комісаріату
простягнення 197 507,55 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача 1:Боголей І.Ю.
від позивача 2:Боголей І.Ю.
від відповідача:не з'явився
від третьої особи:не з'явився
прокурор:Довбишук Л.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (надалі - «Київське КЕУ») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Центрального територіального управління капітального будівництва (надалі - «Управління») про стягнення 197 507,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином умови договору про відшкодування вартості теплової енергії №330099/2 -61-2009508 від 01.12.2009 р. не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 125 492,53 грн. Крім того, прокурором заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 2 пені у розмірі 19 953,31 грн., штрафу у розмірі 3 826,66 грн., 3% річних у розмірі 1 640,00 грн. та інфляційних у розмірі 46 595,05 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.08.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 28.09.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. залучено до участі у справі Київський обласний військовий комісаріат в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, розгляд справи відкладено на 26.10.2015 р.

Представник позивачів та прокурор в судове засідання з'явилися, на виконання вимог ухвали суду надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, витребувані ухвалами суду докази та відзив на позовну заяву не подав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №420.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Представник третьої особи, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2009 р. між Київським КЕУ (розпорядник коштів), Київським обласним військовим комісаріатом (споживач) та Управлінням (субспоживач) був укладений договір про відшкодування вартості теплової енергії №330099/2 -61-2009508 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору відшкодування за отриману теплову енергію по даному договору здійснюється субспоживачем згідно рахунку, виписаному розпорядником коштів за фактично отриману теплову енергію на площу приміщення, яку займає субспоживач на підставі актів споживання погоджених споживачем та субспоживачем в межах встановленого розпорядником коштів ліміту споживання.

За змістом п. 2.6 Договору субспоживач зобов'язаний здійснювати обов'язкову оплату розпоряднику коштів за отриману теплову енергію на займану площу з урахуванням ПДВ. Плата за використання теплової енергії складається із фактичних затрат з урахуванням ПДВ, а також компенсацію за втрати.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що розрахунок за використану теплову енергію субспоживачем буде відбуватися за даним договором відповідно наданих копій актів виконаних робіт постачальника послуг та рахунків-фактур розпорядника коштів або споживача, де відображена сума до сплати.

Згідно з п. 5.4 Договору субспоживач здійснює 100% сплату за використану теплову енергію протягом десяти днів після отримання рахунків від розпорядника коштів.

Прокурор вказує, що у період з листопада 2014 року по травень 2015 року відповідачем було використано та не відшкодовано вартість теплової енергії на загальну суму 125 492,53 грн., рахунки на оплату якої були направлені на адресу відповідача.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку прокурора, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих на підставі Договору послуг, у зв'язку з чим прокурор вказує на існування заборгованості у розмірі 125 492,53 грн.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи (направлені на адресу відповідача рахунки за період з листопада 2014 року по травень 2015 року, а також акти приймання-передавання товарної продукції за вказаний період) підтверджується надання відповідачу послуг за Договором на загальну суму 125 492,53 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 5.4 Договору субспоживач здійснює 100% сплату за використану теплову енергію протягом десяти днів після отримання рахунків від розпорядника коштів.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та враховуючи п. 5.4 Договору, відповідач повинен був розрахуватись за надані позивачем послуги протягом 10 днів отримання рахунків від розпорядника коштів.

Факт щомісячного направлення Київським КЕУ відповідних рахунків та актів приймання-передавання товарної продукції на адресу відповідача, а також їх отримання відповідачем підтверджується відповідними описами вкладення у цінний лист та повідомленнями про вручення поштових відправлень відповідачу.

Відтак, строк виконання грошового зобов'язання відповідача по оплаті наданих позивачем 2 згідно Договору послуг на момент розгляду справи настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 2 грошових коштів 125 492,53 грн. за надані згідно Договору послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Управлінням обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги прокурора про стягнення з Управління на користь Київського КЕУ заборгованості у розмірі 125 492,53 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Крім того, прокурором заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 2 пені у розмірі 19 953,31 грн., штрафу у розмірі 3 826,66 грн., 3% річних у розмірі 1 640,00 грн. та інфляційних у розмірі 46 595,05 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 25.12.2014 р. по 01.06.2015 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011.

За змістом п. 5.6 Договору за порушення термінів оплати за спожиту теплову енергію субспоживач сплачує розпоряднику коштів пеню в розмірі 0,1% вартості указаних послуг за кожний день прострочення платежу, враховуючи фактичний день сплати, а за порушення обов'язків по даному договору понад 30 днів субспоживач сплачує штраф у розмірі 7% від вартості указаних послуг.

Таким чином, умовами Договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Враховуючи, що судом встановлено факт прострочення виконання зобов'язання з оплати наданих згідно Договору послуг, то правомірним є стягнення з відповідача штрафу у заявленому прокурором розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Прокурором заявлено до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні за період прострочення сплати заборгованості у розмірі 125 492,53 грн. з 25.12.2014 р. по 01.06.2015 р., проте суд здійснює перерахунок з огляду на наступне.

Згідно з приписами п. 5.4 Договору оплата відповідачем використаної теплової енергії здійснюється протягом десяти днів після отримання рахунків від розпорядника коштів, а відтак під час вирішення питання про настання строку такої оплати необхідно враховувати факт отримання відповідачем відповідних рахунків.

З огляду на матеріали справи, рахунки на оплату направлялися позивачем 2 за наслідками використання відповідачем теплової енергії кожного місяця, що зумовило настання строку оплат по кожному рахунку окремо в залежності від дати їх отримання відповідачем (у період з січня 2015 року по травень 2015 року), що не було взято до уваги прокурором під час здійснення розрахунку ціни позову.

Більш того, рахунок на оплату послуг за квітень місяць 2015 року відповідач отримав відповідний рахунок тільки 28.05.2015 р., а тому простроченого зобов'язання станом на 01.06.2015 р. (кінець періоду нарахування заявлених прокурором пені, 3% річних та інфляційних) не існувало.

За перерахунком суду, розмір пені, 3% річних та інфляційних, що підлягають стягненню з відповідача, становить 7 299,30 грн., 617,12 грн. та 22 531,32 грн. відповідно. В іншій частині заявлені позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних задоволенню не підлягають з огляду на неправомірність їх нарахування.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Управління на користь Київського КЕУ заборгованості у розмірі 125 492,53 грн., штрафу у розмірі 3 826,66 грн., пені у розмірі 7 299,30 грн., 3% річних у розмірі 617,12 грн. та інфляційних у розмірі 22 531,32 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Стосовно правомірності звернення прокурора з даним позовом суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Суд дійшов висновку, що прокурором правильно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, оскільки Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який виконує функції держави у відносинах сторін, що підтверджується наступним.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

За змістом Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України здійснює управління військовим майном, у тому числі закріплює майно за частинами, приймає рішення щодо розподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України.

Згідно з положенням про Київське КЕУ, його майно є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління.

В даному випадку інтереси держави полягають в припиненні порушень законності в бюджетній сфері, що в свою чергу впливає на фінансову систему держави.

Враховуючи викладене, заступник військового прокурора Дарницького гарнізону правомірно згідно діючого законодавства звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Київського КЕУ.

Стосовно розподілу судових витрат суд відзначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення до суду із даним позовом) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Частиною 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задовольнити частково.

2. Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 28-А; ідентифікаційний код 34578571) на користь Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (01015, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 38; ідентифікаційний код 22991617) заборгованість у розмірі 125 492 (сто двадцять п'ять тисяч чотириста дев'яносто дві) грн. 53 коп., штраф у розмірі 3 826 (три тисячі вісімсот двадцять шість) грн. 66 коп., пеню у розмірі 7 299 (сім тисяч двісті дев'яносто дев'ять) грн. 30 коп., 3% річних у розмірі 617 (шістсот сімнадцять) грн. 12 коп. та інфляційні у розмірі 22 531 (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять одна) грн. 32 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 28-А; ідентифікаційний код 34578571) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 195 (три тисячі сто дев'яносто п'ять) грн. 34 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.10.2015 р.

Суддя В.П. Босий