РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/23968/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Одеський нафтопереробний завод»

про стягнення 44 083, 28 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Гриценко В.Є.

від відповідача: Савкіна І.О.

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" про стягнення заборгованості за договором № 13/336 від 01.11.2013 р. в сумі 24 435, 62 грн., а також 2 607, 55 грн. - пені, 16 023, 72 грн. - інфляційних втрат та 1 016, 39 грн. - 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг за договором № 13/336 від 01.11.2013 р., право вимоги за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" набуло відповідно до договору № 06/08-1 від 07.08.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23968/15 призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.09.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 р. залучено до участі у розгляді даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Одеський нафтопереробний завод».

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що зі змісту договору про відступлення права вимоги № 06/08-1 від 07.08.2015 р. не можливо встановити в межах якої суми до позивача перейшло право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна", у зв'язку з чим відповідач має сумніви у дійсності вказаного договору.

Також відповідач стверджує, про порушення позивачем встановленого договором строку повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" про відступлення права вимоги та відсутність доказів щодо фактичного виконання договору про відступлення права вимоги № 06/08-1 від 07.08.2015 р.

07.10.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" подало клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що містяться на банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна", що знаходяться у відповідача на праві власності, яке обґрунтовує тим, що відповідачем не вчинено дій щодо погашення заборгованості, що є предметом спору у даній справі.

Також позивач зазначає, що зі сторони відповідача можуть бути вчинені дії, направлені на виведення грошових коштів з банківських рахунків підприємства чи відчуження майна на користь третіх осіб, що призведе до порушення майнового стану та утруднить чи зробить неможливим виконана рішення суду.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Положеннями ст. 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

За приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно з п 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

В той же час суд відзначає, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про ускладнення та/або неможливість виконання рішення суду у майбутньому, а також доказів вчинення відповідачем або іншими особами фактичних дій, спрямованих на здійснення відчуження майна, витрачання коштів та потреби, що не пов'язані з погашення заборгованості за договором тощо, в той час як саме лише припущення про можливість вчинення таких дій не є підставою для вжиття заходів до забезпечення позову відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову повністю.

21.10.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» надійшла заява, у якій третя особа зазначає про підтримку позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" та просить розглядати дану справу без участі представника.

21.10.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив, у якому відзначає, що договором № 13/336 від 01.11.2013 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" та Публічним акціонерним товариством «Одеський нафтопереробний завод», не передбачено право на односторонню зміну його умов, в той час як у зв'язку з укладенням договору про відступлення права вимоги № 06/08-1 від 07.08.2015 р. позивачем фактично змінено умови № 13/336 від 01.11.2013 р., зокрема, щодо його суб'єктного складу, що суперечить умовам вказаного договору та нормам чинного законодавства України.

Також відповідач стверджує, що договір № 13/336 від 01.11.2013 р. на даний час є чинним, у зв'язку з чим у Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" не виникло права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" та, відповідно, у позивача відсутні підстави для звернення до суду про стягнення заборгованості за вказаним договором.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених ум відзиві на позов.

Представник третьої особи на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 21.10.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" та Публічним акціонерним товариством «Одеський нафтопереробний завод» укладено договір № 13/336, за умовами якого третя особа зобов'язалась протягом строку дії даного договору та в передбачені договором строки надавати послуги прання, хімічної чистки, прасування та ремонту одягу, а відповідач - своєчасно описувати такі послуги.

Відповідно до п. 2.8. договору відповідач проводить оплату третьою особою послуг на підставі акту приймання-передачі протягом 5-ти банківських днів після підписання відповідачем акту приймання-передачі послуг.

Відповідно до п. 4.5. договору послуги вважаються наданими протягом 3-х календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту приймання-передачі наданих послуг, який вважається узгодженим за умови оформлення всіх необхідних реквізитів і підписів.

У відповідності до п. 5.6. договору у разі порушення строку оплати наданих послуг, відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п. 9.1., вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2016 р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 13/336 від 01.11.2013 р. Публічним акціонерним товариством «Одеський нафтопереробний завод» надавались послуги, які прийняті Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна", що підтверджується актами виконаних послуг від 30.06.2014 р., від 28.02.2014 р,, від 31.01.2014 р., від 31.12.2013 р. та від 30.11.2013 р., засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

07.08.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Одеський нафтопереробний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1, відповідно до якого третя особа передала, а позивач прийняв право вимоги, що належить Публічному акціонерному товариству «Одеський нафтопереробний завод» та стає кредитором за договором № 13/336 від 01.11.2013 р., на суму 24 435, 62 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р. позивач отримав право замість третьої особи вимогти від відповідача належного виконання всіх зобов'язань за договором № 13/336 від 01.11.2013 р., а саме - оплати виконаних робіт, сплати пені та штрафних санкцій, 3 % річних інфляційних втрат.

Згідно з п. 2.1. договору третя особа передає позивачу всі документи, які засвідчують його права за договором № 13/336 від 01.11.2013 р. та між сторонами договору підписується акт приймання-передачі.

За п. 2.3. договору позивач зобов'язався протягом 3-х робочих днів з дня підписання даного договору. повідомити відповідача про відступлення права вимоги за цим договором, шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення копії договору або вручення особисто представнику відповідача під розписку.

11.08.2015 р. позивач направив Товариству з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" заяву, у якій повідомив про укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р. та просив виконати зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором № 13/336 від 01.11.2013 р. у розмірі 24 435, 62 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна".

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідно до він договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р. набув права вимоги виконання грошового зобов'язання за договором № 13/336 від 01.11.2013 р. у розмірі 24 435, 62 грн., в той час як відповідач не виконує зобов'язання щодо сплати заборгованості, у зв'язку з чим Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна". Заявлено вимоги про стягнення вказаної суми у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи акти виконаних послуг за договором № 13/336 від 01.11.2013 р., суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем зобов'язань щодо їх оплати є таким, що настав.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 512 Цивільного кодекс України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилами ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Стосовно доводів відповідача, викладених у поданих письмових відзивах, суд відзначає, що умовами договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р. встановлено, що позивачу передано право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" на суму 24 435, 62 грн.

Що ж до порядку повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за договором № 13/336 від 01.11.2013 р., суд відзначає, що вказаним договором встановлений обов'язок позивача протягом 3-х робочих днів повідомити відповідача про укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р.

Відтак, направивши відповідачу відповідну заяву 11.08.2015 р. (тобто, на 2-й робочий день після укладення договору), позивачем дотримано встановлений договором № 06/08-1 від 07.08.2015 р. строк повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" про відступлення права вимоги за договором № 13/336 від 01.11.2013 р.

Стосовно доводів відповідача про односторонню зміну позивачем умов договору № 13/336 від 01.11.2013 р., суд відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тож, наведені норми регулюють порядок внесення змін до відповідного договору його сторонами, в той час як у даному випадку фактично відбулась заміна сторони у зобов'язанні в порядку ст. 512-516 Цивільного кодексу України, що за своєю правовою природою не є зміною договору, яка передбачена ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України.

При цьому, за приписами Цивільного кодексу України згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не вимагається, крім випадків, коли про необхідність такої згоди або заборону на здійснення заміни кредитора є пряма вказівка у відповідному договорі або законі.

Слід відзначити, що договір № 13/336 від 01.11.2013 р. не містить заборони щодо заміни сторони зобов'язання шляхом відступлення або переведення боргу, а тому заперечення відповідача з цього приводу визнаються судом необґрунтованими та відхиляються.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується надання послуг за договором № 13/336 від 01.11.2013 р. та відсутні докази їх оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна", з огляду на необґрунтованість заперечень відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованої у сумі 24 435, 62 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення 2 607, 55 грн. - пені, 16 023, 72 грн. - інфляційних втрат та 1 016, 39 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо оплати наданих послуг, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому, суд враховує, що за умовами договору про відступлення права вимоги (цесії) № 06/08-1 від 07.08.2015 р. позивачу передано також право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" сплати пені, 3 % річних та інфляційних втрат у разі прострочення оплати за договором № 13/336 від 01.11.2013 р.

Згідно з розрахунком позивача за загальний період 09.12.2013 р. (дата виникнення заборгованості за відповідним платежем) до 06.01.2015 р. (дата, визначена позивачем самостійно з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за кожен період) розмір пені становить 2 607, 55 грн. за загальний період з 09.12.2014 р. до 03.09.2015 р. 3 % річних 1 016, 39 грн., інфляційні втрати - 16 023, 72 грн.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення сум, судом встановлено, що розрахунок виконано за правилами чинного законодавства України та є арифметично вірним.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору при покладаються позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна" (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, 68, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія і Газ Україна" (65041, м. Одеса, Шкодова Гора, 1/1, ) заборгованість у сумі 24 435, 62 грн., 2 607, 55 грн. - пені, 16 023, 72 грн. - інфляційних втрат та 1 016, 39 грн. - 3 % річних та 1 218, 00 грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 26.10.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.