КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Справа№ 916/4903/14
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Кушнір С.В. за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-1: не з`явились;

від відповідача-2: Субботін О.М. за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року

у справі № 916/4903/14 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез"

до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1

відповідача-2 Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Військова частина НОМЕР_2

про стягнення 131435,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною вимогою до Військової частини НОМЕР_3 про стягнення 131435,13 грн. заборгованості за договором про закупівлю за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року, в тому числі 91274,40 грн. основного боргу, 16429,39 грн. пені, 17342,14 грн. інфляційних втрат та 6389,20 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року у справі № 916/4903/14 позовні вимоги задоволені частково, а саме стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" заборгованість у розмірі 91274,40 грн., інфляційні втрати у розмірі 17342,14 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2172,33 грн. та витрати за послуги адвоката у розмірі 4131,94 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в частині задоволення позовних вимог до апелянта.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також в результаті неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, які мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що судом не вірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Також, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно включено до складу судових витрат, витрати на послуги адвоката.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Авдеєв П.В., Понмаренко Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.10.2015 року.

Враховуючи затверджений персональний склад постійних колегій суддів Київського апеляційного господарського суду та відставку судді Авдеєва П.В., розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 21.10.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.

Позивач, згідно з поданим до суду 02.10.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 та третя особа до судового засідання, що відбулось 21.10.2015 року, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача-1 та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача-1 та третьої особи є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

23.10.2013 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" (продавець за договором) укладено договір про закупівлю робіт за державні кошти № 368, відповідно до умов якого продавець зобов`язується у 2013 році поставити товар, зазначений у договорі, накладній, а покупець - прийняти і оплатити товар.

Пунктом 8.1 договору встановлено, що даний договір набирає чинності з моменту його укладення, підписання і діє до 31.12.2013 року.

В подальшому між сторонами 20.11.2013 року укладено додаткову угоду № 1 до договору відповідно до умов якої сторонами збільшено обсяги та вартість товару.

Згідно з п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди ціна цього договору становить 91274,40 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору покупець зобов`язаний провести оплату вартості товару протягом 35 банківських днів з моменту підписання видаткової накладної та надання продавцем рахунку на оплату.

Приписами п. 6.1.2 договору встановлено, що приймання товару здійснюється шляхом оформлення видаткової накладної.

На виконання умов укладеного договору про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року продавцем було поставлено, а покупцем прийнято товар на загальну суму 91274,40 грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними № 313 від 06.11.2013 року на суму 66581,40 грн. та № 327 від 20.11.2013 року на суму 24693,00 грн.

Повноваження представників покупця на отримання поставленого продавцем товару підтверджується належним чином оформленими довіреностями № 40 від 06.11.2013 року та № 41 від 20.11.2013 року.

19.02.2014 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" було підписано акт звірки розрахунків, відповідно до якого станом на 20.02.2014 року сума заборгованості відповідача-1 перед позивачем за видатковими накладними № 313 від 06.11.2013 року та № 327 від 20.11.2013 року складає 91174,40 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення 131435,13 грн. заборгованості за договором про закупівлю за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року, з яких 91274,40 грн. основного боргу, 16429,39 грн. пені, 17342,14 грн. інфляційних втрат та 6389,20 грн. штрафу.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору про закупівлю за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року не виконав взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 91274,40 грн., крім того у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позивачем нараховано пеню у розмірі 16429,39 грн., штраф у розмірі 6389,20 грн. та інфляційні втрат у розмірі 17342,14 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів не господарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 с. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частини 1 та 2 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Приписами ч. 1 ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, однобічна відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач-1 в порушення умов договору про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати, поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за отриманий товар у розмірі 91274,40 грн.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про сплату відповідачем суми заборгованості у розмірі 91274,40 грн.

У відповідності до пункту 1 Указу Президента України від 06.04.2011 № 406/2011 "Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України" Міноборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Нормами частини 2 статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" встановлено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Стаття 14 Закону України "Про Збройні Сили України" надає можливість військовій частині, як структурній одиниці Збройних Сил України, здійснювати господарську діяльність, і у разі здійснення такої діяльності військова частина набуває статусу суб`єкта господарювання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 1 від 30.09.2014, з 30.09.2014 для військової частини НОМЕР_1 введено в дію умовне найменування Військова частина НОМЕР_3 .

Крім того, згідно з листом військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 197 та листом військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України № 154/12/1-144 від 13.01.2015, на виконання вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 25.11.2014 №Д-322/1/42ДСК військову частину НОМЕР_3 переформовано у військову частину НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки № 17/13 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України виданої Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування генерального штабу Збройних сил України міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за ідентифікаційний кодом 22993040, як суб`єкт без права юридичної особи, головним підприємством визначено Міністерство оборони України (ідентифікаційний код 00034022).

Згідно з нормами статті 619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Приписами ст. 2 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" встановлено, що відносини, пов`язані із здійсненням господарської діяльності у Збройних Силах України, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань військова частина несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

Враховуючи вказані приписи Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" колегія суддів не приймає доводів апелянта стосовно неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також ст. 5 вказаного Закону, апеляційний суд дослідивши матеріали справи, позовні вимоги, встановивши предмет спору приходить до висновку що військовою частиною здійснювалась господарська діяльність.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем-1 обов`язку з оплати отриманого товару за договором про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013, факту наявності заборгованості у розмірі 91274,40 грн., а також ненадання суду доказів правонаступництва прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_1 військовою частиною НОМЕР_2 , вимоги позивача про стягнення з Міністерства оборони України, як особи, яка несе субсидіарну відповідальність відповідно до закону, 91274,40 грн. заборгованості за договором про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року вірно визнаються судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Неналежне виконання в відповідачем-1 своїх обов`язків за договором № 368 від 23.10.2013 року призвело до прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару, тому просить суд стягнути 16429,39 грн. пені та 6389,20 грн. штрафу.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до пункту 7.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Положеннями пункту 7.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти продавець сплачує покупцю штрафні санкції відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у розмірі: за порушення умов зобов`язань щодо якості товару з продавця стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісних товарів; за порушення строків виконання зобов`язань, передбачених п. 5.3 договору, з продавця стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання - за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості;

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене та у зв`язку з тим, що позивачем не надано доказів того, що між сторонами існувала письмова угода щодо встановлення відповідальності (нарахування пені та штрафу) покупця (Військової частини НОМЕР_1 ) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року, позовні вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 16429,39 грн. та штрафу у розмірі 6389,20 грн. вірно визнаються судом першої інстанції необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Також позивачем нараховано до стягнення з відповідача-2 інфляційні втрати в сумі 17342,14 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань встановлено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи доведення факту невиконання грошового зобов`язання за договором про закупівлю товару за державні кошти № 368 від 23.10.2013 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача-2, як з особи, яка несе субсидіарну відповідальність, інфляційних втрат у розмірі 17342,14 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов`язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 5000,00 коп.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 року № 7, стосовно того,що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг лише адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано, в якості доказів понесення витрат на оплату послуг адвоката по даній справі на суму 5000,00 грн., позивач надав договір про надання правової допомоги та ведення справи в господарському суді № 21 від 21.10.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" та адвокатом Кушніром Сергієм Володимировичем, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 345 від 19.10.2009 року, акт прийому-передачі виконаних робіт № 1 від 03.12.2014 року та платіжне доручення № 619 від 17.12.2014 року.

Приписами ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вказані норми законодавства, суд першої інстанції приходить до вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката в сумі 4131,34 грн.

Враховуючи викладені приписи чинного законодавства України та докази надані позивачем в обґрунтування вимог стосовно відшкодування витрат на оплату адвоката, колегія суддів критично відносить до доводів апелянта стосовно необґрунтованого стягнення в цій частині.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський хімічний завод "Синтез" є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції в частині стягнення 91274,40 грн. основної заборгованості, 17342,14 грн. інфляційних втрат та 4131,94 грн. витрат на оплату послуг адвоката, в іншій частині судом першої інстанції вірно відмовлено.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року у справі № 916/4903/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Міністерства оборони України, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року у справі № 916/4903/14 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року у справі № 916/4903/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року у справі № 916/4903/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 916/4903/14 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала