РІШЕННЯ

"05" жовтня 2015 р.Справа № 921/795/15-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув матеріали справи

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 46000; АДРЕСА_2, 46000

до відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, АДРЕСА_3, 46000; АДРЕСА_4, 46000

про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15.07.2008р.

За участю представників сторін:

позивача: уповноважений - ОСОБА_4 (довіреність № б/н від 04.04.14 р.);

ФОП ОСОБА_2 (довідка № 21052560 від 20.08.15 р.);

відповідача: адвокат Майка А.Б., договір про надання юридичних послуг № б/н від 22.09.15 р.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представникам сторін процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, роз'яснено.

Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 46000; АДРЕСА_5, 46000 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача - Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, АДРЕСА_3, 46000; АДРЕСА_4, 46000 про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15.07.2008р.

В судових засіданнях представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі.

Представник суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 в судових засіданнях та у поданому ним відзиві на позов №б/н від 22.09.2015р. позовні вимоги не визнав у повному обсязі з наступних підстав:

- позивач обґрунтовує свої доводи матеріалами кримінального провадження (протоколами допитів, тощо), що розглядається Тернопільським міськрайонний судом про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 172 КК України, рішення за результатами розгляду якого не прийнято, а відтак не можуть бути належними і допустимими доказами в підтвердження відсутності факту передачі майна зазначеного в п. 1.1. Договору від 15.07.2008 року;

- посилання позивача на те, що на момент укладення спірного договору не дотримано письмової форми всупереч вимогам ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України, таке твердження вважаємо необґрунтованим, оскільки, наявністю самого документу скріпленого підписами та печатками сторін підтверджено його письмову форму;

- господарським судом Тернопільської області розглянуто справу № 18/45/5022- 731/2012 (головуючий суддя - Н. В. Охотницька ) за позовом СПД - ФО ОСОБА_2 до відповідача СПД - ФО ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2008 року, заявлений з тих підстав, що спірний договір не містить в собі істотних умов, що є необхідними для даного виду договору, його умови порушують права та законні інтереси СПД ФО ОСОБА_2, позивачем даний договір не підписувався, а відповідач шляхом омани отримав бланки з підписами та печатками, та шляхом внесення тексту у підписаний бланк склав спірний договір, примірник даного договору у позивача взагалі відсутній. Тобто, питання наявності істотних умов договору та досягнення згоди щодо них було предметом розгляду вищевказаної справи, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 13.12.2012 року, яке набрало законної сили 02.01.2013 року, у зв'язку з чим відповідач просить з врахуванням ч. 1 п. 2 ст. 80 ГПК України припинити провадження у справі, оскільки є рішення господарського суду, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Також 23.09.2015р. представником відповідача через канцелярію суду подано заяву б/н від 23.09.2015р. про застосування позовної давності з врахуванням того, що, виступаючи стороною в оспорюваному договорі від 15.07. 2008 року, позивач СПД ОСОБА_2 повинен був знати про те, що жодних матеріальних цінностей, зазначених в п. 1.1. Договору від 15.07.2008 року, не отримував. Крім того, 13.03.2012 року ухвалою господарського суду Тернопільської області порушено провадження у справі № 18/45/5022-731/2012 (головуючий суддя - Н. В. Охотницька ) за позовом СПД - ФО ОСОБА_2 до відповідача СПД - ФО ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2008 року, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 13.12.2012 року, яке набрало законної сили 02.01.2013 року, що також підтверджує те, що на момент звернення до суду у вересні 2012р. позивачу було відомо про наявність такого договору і відсутність факту передачі майна.

25.09.2015р. позивачем подано додаткові обґрунтування до позовної заяви б/н від 25.09.2015р., у яких в якості додаткових обґрунтувань підстав заявленого позову він посилається на те, що:

- договір про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2008р., з огляду на відсутність зазначених у ньому матеріальних цінностей на момент його укладення, є по своїй правовій природі договором зберігання, порядок укладення якого врегульовано приписами ч. 1 ст. 937 ЦК України. Так, зокрема, за Договором зберігання зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, крім того він має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Тоді як відносини щодо договорів про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей регулюються, зокрема, главами 16, 52, 53, 66 ЦК України, 20 ГК України.

- крім того , посилається на Постанову Пленум Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у якій зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення зокрема, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача.

- щодо пропуску строку позовної давності відповідач у відзиві посилається на те, що позивачу було відомо про порушення його права, ще під час судової справи № 18/45/5022-731/2012, рішення по якій було прийняте Господарським судом Тернопільської області 13.12.2012 року та яке набрало законної сили 02.01.2013року. А отже, відомо, що строк позовної давності був перерваний та, відповідно до приписів ст. 264 ЦК України, почався знову з 02.01.2013 року, та, відповідно, закінчується тільки 01.01.2016 року і не є пропущеним. Крім того, слід прийняти до уваги, що перебіг позовної давності був перерваний ще раз, під час розгляду цієї справи за нововиявленими обставинами, та почався знову тільки після прийняття Постанови Львівського апеляційного господарського суду по даній справі від 11.09.2014 року.

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався та оголошувались перерви (востаннє до 05.10.2015р.) для надання можливості: сторонам прийняти участь у її розгляді, а також подати додаткові докази у справу.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу здійснюється у відповідності до ст. 81-1 ГПК України за клопотанням позивача , викладеному у позовній заяві б/н від 03.08.2015р., за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду". Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер 120 170 MC 35390.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, оцінивши представлені докази в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. При цьому суд виходив із такого:

15.07.2008 р. з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_3 з однієї сторони (в подальшому Депонент) та ФОП ОСОБА_2 з другої сторони (в подальшому Виконавець) уклали договір, за яким депонент передав, а виконавець прийняв на себе повну індивідуальну та матеріальну відповідальність щодо забезпечення збереження майна переданого для безоплатного зберігання на суму 780 000,00 грн., а саме: верстат "УДАФ 60/11" №11422 вартістю 230 000,00 грн., верстат "УДАФ 60/11" №11419 вартістю 270 000,00 грн., верстат "УДАФ 60/11" №11415 вартістю 280 000,00 грн. (п. 1.1. договору).

Виконавець зобов'язаний, відповідно до п. 2.1. договору, дбайливо ставитись до переданого йому для безоплатного зберігання матеріальних цінностей та вживати заходи для відвернення шкоди. Ознайомитись із діючим законодавством про повну матеріальну відповідальність за шкоду, втрату, крадіжку матеріальних цінностей (п. 2.2. договору).

Згідно п.п. 3.1., 3.2. договору Виконавець проводить інвентаризацію збереження матеріальних цінностей згідно визначених правил укладених сторонами. Зміст звіту інформується або оголошується індивідуально або в письмовій формі.

У випадку ж незабезпечення збереження матеріальних цінностей, визначених договором, виконавець несе повну матеріальну відповідальність заподіяної шкоди і відшкодовує другій стороні всі матеріальні витрати згідно укладеного договору та діючого законодавства (п. 4.1. договору).

Даний договір складено в двох примірниках, які знаходяться: перший -у ФОП ОСОБА_3, другий - у ФОП ОСОБА_2, скріплені мокрими печатками і підписами.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2011 р.

Водночас, звертаючись з позовом про визнання означенного договору недійсним, позивач покликається на той факт, що, як стало відомо під час розгляду у Тернопільському міськрайонному суді кримінального провадження по справі №0000530 за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч.5 ст. 191 КК України ч.1 ст.172 КК України, у СПД-ФО ОСОБА_3 станом на 15.07.2008 року були відсутні вищезазначені матеріальні цінності, що підтверджується :

- показами СПД-ФО ОСОБА_3 у справі;

- накладними, згідно яких ФОП ОСОБА_6 придбав у ФОП ОСОБА_3 аналогічні матеріальні цінності;

- довідкою, виданою ФГУП ОС-34/30 УФСИН Росії по Республіці Комі від 21.09.2009р., де зазначена інформація про відправку для ФОП ОСОБА_3 7 (семи) контейнерів вантажопід'ємністю 20 (двадцять) тон, за номерами: 062116, 0036989, 0394238, 0345320, 0523314, 08561117, 0454907, з 31 серпня 2007р. по 18 липня 2008 року з обладнанням для сітки рабиця «УДАФ 60/ 11»;

- відповіддю Відокремленого підрозділу «Тернопільська дирекції залізничних перевезень» Станція Тернопіль Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Міністерства інфраструктур і України від 21.01.201 року, вих.№ 05, з якої стала відомою обставина, що контейнер за №0629116 з Російської Федерації на станцію Тернопіль прибув у серпні 2008 року, а саме 14 серпня 2008 року, а виданий отримувачу ОСОБА_3 - саме 26 серпня 2008 року.

А отже, відповідач станом на 15.07.2008 року (дата укладення спірного договору) не могла передати йому матеріальні цінності, що зазначені у п. 1,1 даного договору, оскільки вони в неї були відсутні.

З врахуванням наведеного позивач вважає, що укладений договір про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15.07.2008р. є недійсним у зв'язку із відсутністю факту приймання - передачі майна зазначеного в п. 1.1. Договору; на момент укладення договору сторонами не було дотримано вимоги ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України щодо письмової форми правочину, що є обов'язковою для даного виду договорів; з огляду на відсутність доказів на підтвердження фактичної передачі майна на збереження цей договір є правочином, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; також вважає, що оспорюваний ним правочин є нікчемним та неукладеним, оскільки його (договору) сторони до виконання не приступали, що підтверджується відсутністю доказів в підтвердження факту передачі речей на зберігання, і він не містить встановлених законодавством обов'язкових умов, необхідних для його укладення , передбачених ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 180 ГК України, крім того, покликається на те, що договір про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2008р., з огляду на відсутність зазначених у ньому матеріальних цінностей на момент його укладення, є по своїй правовій природі договором зберігання, порядок укладення якого врегульовано приписами ч. 1 ст. 937 ЦК України При цьому він посилається на норми ст.ст.51, 203, 208, 215, 628, 638, 640, 936, ч.1ст.937 ЦК України, ст.180 ГК України.

Оцінивши зібрані у справі докази та керуючись нормами чинного законодавства, суд встановив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст. 11, 509 ЦК України, ст. 174 ГК України виникають, зокрема, з договору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів ( ч. 7 ст. 179 ГК України).

Аналіз спірних правовідносин свідчить, що оспорюваний у справі договір є договору зберігання, за яким, в силу ст. 936 ЦК України, одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (п. 1 ст. 937 ЦК України).

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (п. 1 ст. 938 ЦК України).

Відповідно до ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Обґрунтовуючи недійсність укладеного між сторонами договору, позивач зазначає, що оспорюваний ним договір є нікчемним та неукладеним, оскільки його (договору) сторони до виконання не приступали, що підтверджується відсутністю доказів в підтвердження факту передачі речей на зберігання, і він не містить встановлених законодавством обов'язкових умов, необхідних для його укладення , передбачених ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 180 ГК України, в тому числі: відсутня згода зі всіма істотними умовами договору, не передано майно.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Згідно презумпції правомірності правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьої, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За таких обставин, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За приписом ст. 638 ЦК України, ч. 2 ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 ст.937 ЦК України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Таким чином, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним після реальної передачі речі, так як згідно з приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Правовою підставою заявленого позову, що є предметом розгляду у даній справі, є те, що на момент підписання стороною договору від 15.07.2008р. зазначене у ньому майно йому (позивачу) не передано і не могло бути передано, так як було відсутнє у місці укладення договору.

Проте, згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину, а відтак, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

А суд, встановивши ці обставини, повинен відмовити в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

В процесі розгляду справи, господарським судом не здобуто, а сторонами не подано доказів в підтвердження факту передачі майна (передачі позивачу на зберігання, як того вимагає ч. 1 ст. 937 та ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на п. 1.1 цього договору, як на доказ того, що майно все-таки було передано позивачу спростовується його змістом, оскільки речення : "Депонент передав, а Виконавець прийняв на себе повну індивідуальну та матеріальну відповідальність щодо забезпечення збереження майна переданого для безоплатного зберігання на суму 780 000,00 грн, а саме:

1) верстат "УДАФ 60/11" №11422 вартістю 230 000,00 грн.,

2) верстат "УДАФ 60/11" №11419 вартістю 270 000,00 грн.,

3) верстат "УДАФ 60/11" №11415 вартістю 280 000,00 грн.", підтверджує не передачу майна, а відповідальність за його збереження.

З огляду на встановлені судом обставини , суд приходить до переконання, що між сторонами у справі договір зберігання від 15.07.2008р. не укладено, так як:

- відсутні докази в підтвердження факту прийняття на зберігання;

- в оспорюваному договорі відсутні умови, згідно з якими можна було б дійти висновку про обов'язок зберігача прийняти майно на зберігання в майбутньому;

Статтями 32-34 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Долучена позивачем до позовних матеріалів копії матеріалів кримінального провадження по справі №0000530 за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч.5 ст. 191 КК України ч.1 ст.172 КК України, як основних доказів в підтвердження факту відсутності у відповідача станом на 15.07.2008 року (дата укладення спірного договору) матеріальніих цінностей, що зазначені у п. 1,1 оспорюваного договору, суд оцінює критично і не приймає до уваги як доказ, що має значення у справі, оскільки:

- згідно ст. 35 ГПК України тільки вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою;

- як встановлено судом в процесі розгляду спору, вирок суду у кримінальному провадженні №0000530 не ухвалено, відповідно, у господарського суду відсутні підстави приймати як обов'язкові відомості, про які зазначено вище.

Щодо клопотання відповідача, викладене у відзиві на позов №б/н від 22.09.2015р. , про припинення провадження у даній на підставі ч. 1 п. 2 ст. 80 ГПК України справі, оскільки є рішення господарського суду, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, посилаючись при цьому на рішення господарського суду Тернопільської області від 13.12.2012 року ( яке набрало законної сили 02.01.2013 року ) у справі № 18/45/5022- 731/2012 (головуючий суддя - Н. В. Охотницька ) за позовом СПД - ФО ОСОБА_2 до відповідача СПД - ФО ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2008 року, господарський суд відхиляє його з огляду на таке:

- у відповідності до ч. 1 п. 2 ст. 80 ГПК України підставою для припинення провадження у справі є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав

- відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондується зі способами захисту права. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

- із позовної заяви вбачається, що в якості підстав заявленого позову у даній справі позивач посилається на відсутність факту приймання - передачі майна зазначеного в п. 1.1. Договору, у зв'язку з чим укладений договір про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15.07.2008р. вважає недійсним, а також на те,що на момент укладення договору сторонами не було дотримано вимоги ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України щодо письмової форми правочину, що є обов'язковою для даного виду договорів; на е, що цей договір є правочином, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, адже відсутні докази на підтвердження фактичної передачі майна на збереження; крім того, вважає, що оспорюваний ним правочин є нікчемним та неукладеним, оскільки його (договору) сторони до виконання не приступали, що підтверджується відсутністю доказів в підтвердження факту передачі речей на зберігання, і він не містить встановлених законодавством обов'язкових умов, необхідних для його укладення;

- водночас, звертаючись до господарського суду з позовною заявою, що була предметом розгляду у справі №18/45/5022- 731/2012 (головуючий суддя - Н. В. Охотницька), СПД - ФО ОСОБА_2 як на підставу заявлених ним вимог вказував на те, що договір є нікчемним в силу ч. 2 ст. 207 ГК України, а зобов'язання між сторонами не відповідають принципам добросовісності, розумності та справедливості встановленими цивільним законодавством. Крім цього, позивач вважав, що договір не містить в собі істотних умов, встановлених ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України, а також місця виконання зобов'язання, що суперечить вимогам ст. 532 ЦК України, а також , що договір порушує права та інтереси позивача, оскільки неможливо встановити з якою ціллю, на підставі яких інтересів позивач бере на себе відповідальність на суму 780 000 грн., не маючи жодного прибутку, а навпаки несе витрати щодо утримання майна, його розміщення та охорони, позивач даний договір не підписував, примірник в нього відсутній.

- з врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що підстави заявлених позовів у справах №18/45/5022-731/2012 та №921/795/15-г/4 не є тотожними, а відтак, підстав для припинення провадження у справі за п.2 ч. 1 ст. 80 ГПК України не вбачає.

Порушене представником відповідача у заяві б/н від 23.09.2015р. питання про застосовування до розглядуваних правовідносин позовної давності залишено судом без розгляду, так як згідно з ст. 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи, тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законний інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено: 19.10.2015 року.

Суддя Н.М. Бурда