ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року Справа № 915/1457/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма Мисфа» (54007, м. Миколаїв, вул. Казарського, 2-Г)

Відповідач: Комунальне підприємство «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, м. Миколаїв, вул. Гречишнікова, 54)

Про: стягнення заборгованості в сумі 308029,06 грн.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю № 205/2 від 03.07.2015 року;

Від відповідача: ОСОБА_2, за довіреністю № б/н від 21.09.2015 року.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 12.08.2015 року звернувся до господарського суду з позовом стягнути з відповідача 308029,06 грн. з яких: 175000,00 грн. - основного боргу, 8506,06 грн. - пені, 8408,64 грн. - 3% річних, 106114,36 грн. - інфляційних втрат та 10000,00 грн. - неустойки.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов пунктів 1.1, 3, 5 договору оренди частини виробничої бази від 29 вересня 2009 року; платіжного доручення № 414 від 05.11.2010 року на суму 1500,00 грн.; повідомлення вих. №28-15 від 10.07.2015 року про припинення дії договору; норм ст.ст. 764, 782, 526, 525, 546, 549, 625, 785, 782 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 193, 218 Господарського Кодексу України, та мотивовані наступним:

- всупереч умовам договору, нормам чинного законодавства України, остання оплата по договору оренди частини виробничої бази від 29 вересня 2009 року відповідачем була здійснена 05.11.2010 року;

- договір оренди частини виробничої бази, укладений між Акціонерний товариством «Спеціалізована фірма Мисфа» та Комунальним підприємством «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» був чинний, починаючи з моменту його укладення 29.09.2009 року до 10.07.2015 року моменту його припинення в односторонньому порядку за бажанням позивача;

- станом на день звернення із позовною заявою до господарського суду відповідач досі не повернув позивачу обєкт оренди.

05.10.2015 року позивач заявою вих. 29/9-15 від 29.09.2015 року уточнив (збільшив) позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 9196,48 грн. та 3-х % річних в розмірі 8432,61 грн.

Заявою від 26.10.2015 року вих. №26/10-15 позивач вдруге уточнив позовні вимоги та остаточно просить суд стягнути з відповідача 302956,57 грн. з яких: 175000,00 грн. - основного боргу, 3409,60 грн. - пені, 8432,61 грн. - 3% річних, 106114,36 грн. - інфляційних втрат та 10000,00 грн. - неустойки.

Відповідно до правил абз. 4 ст. 22 Господарсько-процесуального кодексу України вказані заяви були прийняті судом до розгляду.

Відповідач у своїх письмових поясненнях (вх. №17508/15 від 22.09.2015 року) вважає позов необґрунтованим та просить суд відмовити позивачу в його задоволенні посилаючись на те таке:

- станом на час подачі позову , дія договору і зобовязань, що випливають з його умов, для сторін припинено;

- позивач не надав суду належних та допустимих доказів фактичної передачі в користування КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» частини території виробничої бази;

- договором та діючим законодавством не передбачено обовязку сторін складати акт прийому передачі по закінченню дії договору, на підтвердження повернення обєкту оренди;

- обєкт оренди частина території, що аж ніяк не можна віднести ні до будівлі, ні до капітальної споруди;

- комплекс АБЗ, який становить 20/1000 обєкту нерухомого майна по вул. Миру, 18, смт Воскресенське з 2010 року законсервований, діяльності на ньому не проводиться;

- фактично вся територія виділена під обслуговування нерухомого майна за адресою: вул. Миру, 18, смт Воскресенське ПАТ СФ «Мисфа», здана в найом іншій приватній установі «Дорлидер», яке використовує в ході діяльності всю територію, за виключенням розташування комплексу АБЗ КП «ЕЛУ автодоріг»;

- відповідач вважає договір оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року нікчемним, оскільки позивач, як користувач земельної ділянки, яка знаходиться в державній власності, не вправі самостійно, на власний розсуд передавати отриману земельну ділянку або її частину в строкове платне користування іншій особі.

27.10.2015 року за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, дослідивши докази у їх сукупності, господарський суд -

встановив:

29 вересня 2009 року між сторонами був укладений договір «Оренди частини виробничої бази» згідно з предметом якого позивач, як орендодавець надає, а відповідач, як орендар, приймає в строкове платне користування частину виробничої бази АТ «СФ «МИСФА», яка знаходиться за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт Воскресенськ, вул. Миру, 18.

Пунктом 3 сторони обумовили, що договір укладено з 29.09.2009 р. по 28.09.2010 р. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Умовами пунктів 4,5 та 9 договору сторони дійшли згоди про те, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 5000,00 грн. на місяць готівкою у касу підприємства або на розрахунковий рахунок підприємства.

Орендна плата вноситься попередньою оплатою до 5- го числа кожного місяця (п.5 договору). Відповідно до п. 9 договору, у разі заборгованості орендаря з орендної плати строком понад 40 днів, орендар справляє пеню у подвійному розмірі подвійної облікової стави НБУ за кожний день прострочення, що починає свій відлік з 41 дня настання зобовязання з опалити за договором, згідно п. 5 договором.

Також, сторони визначили, що частина території виробничої бази передається в оренду для виробництва асфальтобетонної суміші (п. 10 договору).

В пункті 17 договору сторони дійшли згоди щодо підстав припинення дії цього договору за умов:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- придбання орендарем частини території виробничої бази ділянки у власність;

- взаємною згодою сторін;

- на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої частини території виробничої бази, яке істотно перешкоджає її використанню, з попередженням другої сторони за 10 днів до строку припинення дії договору , а також з інших підстав, визначених законом;

- перехід права власності на орендовану частини території виробничої бази до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача щодо стягнення з відповідача боргу орендної оплати за період з 12.08.2012 р. по 10.07.2015 р., та як наслідок відповідних санкцій, витрат та неустойки за користування обєктом оренди.

Отже, спірні відносини які виникли між сторонами регулюються положенням чинного законодавства про найм (оренду).

Так, за приписами ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Так, в ч.1 ст. 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом, ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

За умовами ч.1 ст. 765 ЦК України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором:

1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою;

2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Водночас, за правилами ст. ч. 1 ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Статтею 785 ЦК України передбачено обов'язки наймача у разі припинення договору найму, а саме:

1. У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

2. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного договору оренди частини виробничої бази, 01 жовтня 2009 року сторони склали між собою та підписали Акт приймання передачі, за яким орендодавець надав , а орендар прийняв в строкове платне користування частину території виробничої бази з частичним покриттям з залізобетонних пліт площиною 2445,5 м2, загальною площею 1,1 га.

Саме за цим договором позивач просить суд стягнути з відповідача орендну плату в розмірі 175000,00 грн. (за період з 12.08.2012 року по 10.07.2015 року); пеню в сумі 3409,60 грн. (за період з 12.05.2015 року по 12.08.2015 року); 3% - річних в розмірі 8432,61 грн. та інфляційних в сумі 106114,36 грн. (за період з 12.08.2012 року по 12.08.2015 року).

За правилами абз. 2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до абз. 1 ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

З наданих суду сторонами доказів вбачається відсутність письмового повідомлення орендаря (відповідача по справі) за 30 днів до закінчення строку дії договору (28.09.2010 року) про намір продовжити його дію.

Ця обставина підтверджується як представниками обох сторін так і листами позивача від 19.10.2010 року № 01/91, вих. № 01/216 від 25.01.2012 року та рішенням господарського суду Миколаївської області від 09.02.2011 року по справі № 5016/69/2011 (16/4) яке набрало законної сили.

Отже, виходячи з положень пунктів 3, 17 договору оренди від 29.09.2009 року, приписів статті 777 Цивільного кодексу України, та статті 291 Господарського кодексу України, оскільки строк дії договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року закінчився 28.09.2010 року, а письмове повідомлення орендодавця про намір продовжити його дію не надходило до орендаря, то його дія була припинена саме у звязку із закінченням строку, на який було укладено цей договір.

Копія платіжного доручення № 414 від 05.11.2010 року, на яку в обґрунтування позову посилається позивач, не є належним доказом в розумінні ст. 34 ГПУ України того, що відповідач погодився на продовження дії договору, оскільки сума та призначення платежу не відповідають умовам договору оренди б/н від 29.09.2009 року.

Таким чином, твердження позивача про те, що даний договір був чинний до 10.07.2015 року (моменту його припинення в односторонньому порядку за бажанням позивача) є помилковим та безпідставним.

Отже, підсумовуючи наведені висновки, оскільки умовами договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року сторони не передбачили орендні платежі після закінчення дії цього договору, то відповідно до вищевикладених обставин позовні вимоги в частині сплати орендної плати в період з 12.08.2012 року по 10.07.2015 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також не можуть бути задоволенні й вимоги щодо стягнення з відповідача пені, 3% - річних та інфляційних, які були нараховані позивачем на суму боргу з орендної плати.

Главою 32 ЦК України передбачено норми, що регулюють право користування чужим майном.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.10.2012 року по справі №5016/713/2012(6/63) було встановлено таке: «Згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 27.03.2009р. Комунальне підприємство «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» придбало у ОСОБА_3 20/1000 частки нежитлового об'єкту, що складається з: лабораторії літ. «Д»загальною площею 15,6 кв.м., башти Рожновського №13, басини №14, що розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт. Воскресенське, вул. Миру, будинок 18.

Право власності Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» на зазначене нерухоме майно було зареєстровано Комунальним підприємством «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 02.04.2009 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно...

Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться у постійному користуванні Акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «Мисфа» на підставі державного акту на право постійного користування землею від 19.12.1993 р….

Отже, позивачу належать на праві приватної власності об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, що знаходиться у постійному користуванні відповідача».

На час звернення до суду з даним позовом, встановлено, що порядок користування земельною ділянкою загальною площею 1,1 га, сторонами так і не вирішено.

Листами від 15.02.2011 року ( вх. № 69), від 11.03.2011 року № 110/11, КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» неодноразово зверталось до ПАТ СФ «Мисфа» з пропозицією укласти договір сервітуту для можливості користування комунальному підприємству належного йому частиною в нерухомому майні за договором купівлі продажу від 27.03.2009 року. Також в матеріалах справи, з питання заключення договору сервітуту, міститься лист позивача від 28.03.2011 року № 01/48.

Разом з тим, 27.01.2012 року від позивача до відповідача надходив лист вих. № 01/216 від 25.01.2012 року про укладення договору оренди частини виробничої бази, яка знаходиться за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт Воскресенськ, вул. Миру, 18. В судовому засіданні було зясовано, що це питання між сторонами також не було врегульовано.

10.09.2014 року до КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» надійшов лист від ПАТ СФ «Мисфа» від 09.09.2014 року № 470-14 з вимогою в 30 денний строк з дати отримання даного листа звільнити територію від належного КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» рухомого комплексу, та на підставі ст. ст. 795, 785 Цивільного кодексу України повернути орендодавцю обєкт оренди в тому стані, в якому він був отриманий.

Норми ст. 795 Цивільного кодексу України встановлюють правило, яке за аналогією підлягає застосуванню до всіх договорів найму (оренди), якщо тільки інше не передбачено законом або договором.

Частина 1 ст. 795 ЦК України приписує починати обчислення строку договору найму з моменту оформлення відповідним документом (актом) передання наймачеві обєкта оренди. Такий документ має бути підписаний сторонами. З додержанням цих же вимог має здійснюватись повернення наймачем предмета договору найму будівлі, іншої капітальної споруди, їх частини.

Виходячи ж з норм ст. 785 ЦК України, вбачається, що обовязок наймача повернути річ негайно має тлумачитись як на наступний день після спливу останнього для строку, впродовж якого відповідно до договору наймач мав право користуватися річчю, яку передав йому наймач.

По-перше, договір оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року в п. 19 Прикінцевих положень має акт приймання-передачі обєкту оренди - як невідємну частину договору.

По-друге, факт передачі обєкту в найм, між сторонами був оформлений відповідним актом 01.10.2009 року.

По-третє, договір містить умови пунктів 3 та 17, якими визначено порядок припинення цього договору.

Таким чином підсумовуючи наведене, суд вважає помилковим та необґрунтованим посилання відповідача на те, що договором та діючим законодавством не передбачено обовязку КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» та ПАТ СФ «Мисфа» складання акту прийому передачі по закінченню строку дії договору на підтвердження повернення обєкту оренди.

Суд погоджується з позивачем відносно того, що відсутність акту приймання передачі майна після припинення даного договору оренди є порушенням як ч. 2 ст. 795 ЦК України так і умов цього договору.

Таким чином, факт повернення орендованого майна з найму сторонами не зафіксовано з вини орендаря, оскільки саме від нього залежало питання можливості продовження або припинення дії договору оренди.

Разом з тим, судом взято до уваги те, що оскільки акт приймання передачі оформлює передання речі, тобто, в даному випадку, дії на припинення договору, то він вважається правочином. Позивач зі свого боку звернувся до відповідача з питанням відсутності акту приймання передачі майна після припинення договору оренди, лише у вересні 2014 року.

Листом же від 11.09.2014 року № 510/14 КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» на лист від 09.09.2014 року повідомив позивача про те, що по закінченню строку дії договору від 29.09.2009 року орендовану частину бази було звільнено. Станом на 11.09.2014 року КП «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» використовує у діяльності належній їй на праві власності 20/1000 часток виробничої бази.

Позивач на думку суду цілком законно та обґрунтовано звернувся з вимогою про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 10000,00 грн. (5000+5000) за користування річчю за час прострочення, враховуючи передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму).

Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобовязання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України (Постанова ВСУ від 02.09.2014 року у господарській справі № 927/1215/13), тобто необхідно встановити обставини, за якими орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обовязку не виконав.

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що відповідач не довів неможливості використання орендованого майна у спірний період, а також не довів неможливості його своєчасного повернення позивачеві.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази повернення позивачеві орендованої відповідачем частини території виробничої бази в порядку передбаченого договором оренди. Отже, дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, оскільки така бездіяльність відповідача обмежує права власника (постійного користувача) майна на подальше його повноцінне використання.

Отже, позовні вимоги, з урахуванням вищенаведених висновків, підлягають частковому задоволенню, а саме лише в частині стягнення з відповідача неустойки в розмірі 1000,00 грн. В задоволенні ж вимог щодо стягнення з відповідача орендної плати, пені, 3% - річних та інфляційних суд відмовляє позивачу з причин недоведеності та необґрунтованості останніх.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України, господарський суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме з його вини позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Водночас, в частині розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено, судовий збір підлягає покладенню на позивача, оскільки згідно з приписами ч.1 ст. 49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконання договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір розраховано судом наступним чином.

Загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання даного позову складає 6160,58 грн. (2% від суми позову в розмірі 308029,06 грн. в подальшому позивач зменшив суму позову на 302956,57 грн.). Позовні вимоги судом задоволено частково, стягнуто з відповідача неустойку у загальній сумі 10000,00 грн.

Отже, сплаті з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 200,00 грн. (10000,00 *6160,58 :308029,06).

Таким чином, керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, м. Миколаїв, вул. Гречишнікова, 54, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма Мисфа» (54007, м. Миколаїв, вул. Казарського, 2-Г, ) - 10000,00 грн. неустойки та 200,00 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 02 листопада 2015 року.

Суддя О.Г.Смородінова