ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.10.2015 Справа № 905/2225/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Рильцовій Є.Ю., розглянувши матеріали

за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІкомпресормаш, м. Суми

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м. Добропілля, Донецька область

про стягнення основного боргу в сумі 424000,00грн., пені 26200,00грн., 3% річних 7891,73грн., інфляційних збільшень 94074,08грн.

за участю уповноважених представників :

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю №04/09-007 від 05.01.2015р.);

від відповідача: не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 26.10.2015р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІкомпресормаш, м. Суми звернулось до господарського суду Донецької області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м. Добропілля, Донецька область про стягнення основного боргу в сумі 424000,00грн., пені 26200,00грн., 3% річних 7891,73грн., інфляційних збільшень 94074,08грн.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором № 370-ДУ від 08.01.2014р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних збільшень.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 526, 527, 530, Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 54-57, 61, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір №370-ДУ від 08.01.2014р.; додаткову угоду від 11.04.2014р.; специфікацію від 26.12.2014р.; видаткову накладну №59 від 31.01.2015р.; довіреність №62 від 28.01.2015р.; довіреність №04/09-007 від 05.01.2015р. на представника позивача; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно статусу та місцезнаходження позивача; свідоцтво про державну реєстрацію позивача.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: акт звірки взаємних розрахунків, складений станом на 09.10.2015р.; податкова накладна №80 від 31.01.2015р.; банківська виписка по рахунку №7188 за 15.04.2015р.; правоустановчі документи; заяву про зменшення розміру позовних вимог №04/09-016444 від 21.10.2015р.

Відповідач у судові засідання без пояснення причин не з'являвся, своєї позиції до відома суду не довів та не надав витребуваних документів, хоча повідомлявся про день, час та місце розгляду справи належним чином, а саме шляхом своєчасного надсилання ухвал суду. Обізнаність відповідача підтверджується поштовим повідомленням, повернутим на адресу суду.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за електронним запитом №21348631 від 26.10.2015р., відповідач зареєстрований за адресою, вказаною у позовній заяві, а саме: 85043, Донецька область, м. Добропілля, м. Білицьке, вул. Красноармійська, 1А.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомленого відповідача та ненадання ним певних документів у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливають на таку кваліфікацію і не можуть вважатися належною підставою для подальшого відкладання розгляду справи.

Відповідачу було надано достатньо часу для формування і доведення до відома суду своєї позиції по суті заявлених вимог з наданням підтверджуючих доказів (у разі наявності), а встановлення правової визначеності довкола заявлених вимог не може перебувати у залежності від бажання відповідача здійснювати свої процесуальні права.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

08.01.2014р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір №370-ДУ (далі договір), згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення ( далі «продукція»), в асортименті, кількості, у строки, по ціні та з якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях, які є невідємним частинами договору.

Відповідно до п. 4.1. договору поставка продукції відбувається партіями в ассортименті, кількості, по ціні, з якісними характеристиками та в строки, погодженими сторонами у специфікаціях до цього договору.

За умовами п.5.3 договору в редакції додаткової угоди до договору №370-ДУ від 08.01.2014р.) розрахунки за поставлену постачальником продукцію за цим договором здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 (пяти) робочих днів з 60 (шістдесятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунка та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених розділом 4 цього договору.

Згідно п. 6.1. договору у випадку невиконання або неналежного виконання будь-якою зі сторін зобовязань за договором, вона несе відповідальність перед іншою стороною, у відповідності до вимог діючого законодавства України, в тому числі відшкодовує шкоду, сплачує штрафні санкції. Сторони дійшли згоди, що збитки (витрати), понесені на виконання цього договору, стягуються з винної сторони у повному обсязі незалежно від санкцій, передбачених розділом 6 цього договору.

Пунктом 6.8. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець за письмової вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення сплати від вартості своєчасно несплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Відповідно до п. 8.1. цей договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку виконання обома сторонами своїх зобовязань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2015р. включно.

На виконання умов договору № 370-ДУ від 08.01.2014р. позивач 31.01.2015р. поставив продукцію відповідачу на загальну суму 524000,00грн., що підтверджується видатковою накладною №59 від 31.01.2015р.

Дана видаткова накладна №59 від 31.01.2015р. була підписана уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреності №62 від 28.01.2015р.

Посилаючись на невиконання відповідачем своїх обов'язків з оплати поставленого товару, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

26.10.2015р. позивач через канцелярію суду надав заяву про зменшення позовних вимог №04/09-016444 від 21.10.2015р., в якій просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 424000,00грн., пеню в розмірі 26200,00грн., 3% річних в розмірі 4963,07грн., інфляційні нарахування в розмірі 63082,12грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд розглядає справу в контексті позовних вимог, викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог №04/09-016444 від 21.10.2015р., а саме: про стягнення суми основного боргу у розмірі 424000,00грн., пені в розмірі 26200,00грн., 3% річних в розмірі 4963,07грн., інфляційних нарахувань в розмірі 63082,12грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором № 370-ДУ від 08.01.2014р. та стягненні 3% річних, пені, інфляційних збільшень.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору № 370-ДУ від 08.01.2014р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір № 370-ДУ від 08.01.2014р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати за поставлену позивачем продукцію за договором № 370-ДУ від 08.01.2014р., а саме - шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом 5 робочих днів з 60 календарного дня з дати поставки відповідної партії товару.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковою накладною №59 від 31.01.2015р. продукції, у нього виникло зобов'язання з її оплати у сумі 524000,00грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від належного виконання обов'язку із здійснення платежу за поставлену продукцію відповідно до умов договору № 370-ДУ від 08.01.2014р. за вищевказаною видатковою накладною.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що 31.01.2015р. позивачем було поставлено відповідачу продукції на загальну суму 524000,00грн.

Відповідач здійснив часткову оплату поставленої продукції в сумі 100000,00грн., що підтверджується банківською випискою, доданою до матеріалів справи.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплати заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від належного виконання обов'язків з оплати відвантаженої продукції, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що вона була отримана останнім.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів погашення заборгованості в сумі 424000,00грн. не надано.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсягу у розмірі 424000,00грн.

Стосовно нарахованих пені, 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно п.1, п.3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Дані наслідки порушення зобов'язання передбачені і ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України. Згідно норм зазначених статей у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Сторони у п. 6.8. договору передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець за письмової вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення сплати від вартості своєчасно несплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 26200,00грн., 3% річних в розмірі 4963,07грн., інфляційні нарахування в розмірі 63082,12грн.

Суд враховує, що умовами договору,в редакції додаткової угоди від 11.04.2014р. сторони встановили порядок та термін оплати за поставлену продукцію - покупець зобовязується перерахувати грошові кошти на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 (пяти) робочих днів з 60 (шістдесятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції.

Отже, в силу ст. 253 Цивільного кодексу України, позивач здобув право вимоги сплати боргу за видатковою накладною №59 від 31.01.2015р. 08.04.2015р.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних, інфляційних нарахувань та пені, правові підстави, період та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог у сумах 4920,00грн., 6710,70грн., 26200,00грн. відповідно.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань обумовлено наступним:

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 N 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних обумовлено тим, що позивачем помилково встановлена кінцева дата нарахування 3% річних на суму 524000,00грн. 15.04.2015р., оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 202, 253, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 612, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІкомпресормаш, м. Суми () до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м. Добропілля, Донецька область () про стягнення про стягнення суми основного боргу у розмірі 424000,00грн., пені в розмірі 26200,00грн., 3% річних в розмірі 4963,07грн., інфляційних нарахувань в розмірі 63082,12грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля (85043, Донецька область, м. Добропілля, м. Білицьке, вул. Красноармійська, 1А, ) на користь Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІкомпресормаш (40020, Сумська область, м. Суми, Ковпаківський район, пр. Курський, 6, ) суму основного боргу у розмірі 424000,00грн., пеню в розмірі 26200,00грн., 3% річних в розмірі 4920,00грн., інфляційні нарахування в розмірі 6710,70грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 6927,46грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 43,07грн., інфляційних нарахувань в розмірі 56371,42грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 26.10.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.10.2015р.

Суддя Я.О. Левшина

Вх: 11472/15

надруковано 2 прим.:

1 - ГСДО,

1 відповідачу.