ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.10.2015 Справа № 905/2263/15 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали

за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь»
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю «Трейдспецсервіс ЛТД»
провизнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства
Представники сторін:

від позивача: не з»явився;

від відповідача: ОСОБА_1 представник за дов;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдспецсервіс ЛТД» про визнання договору від 27.11.2012 №15/1781 таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує про неузгодження суттєвих умов правочину, вказує на його не укладення (договір є таким, що не відбувся), а також зазначає, що договір, укладений представником юридичної особи без належних повноважень на його укладення. Окрім того, позивач посилається на відсутність в специфікаціях дати підписання та на протиправність дій відповідача, оскільки останній здійснив поставку товару без направлення позивачем заявки на поставку.

Разом із позовом позивачем суду представлено у копіях: свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи Публічне акціонерне товариство Енергомашспецсталь серія А00 №608386; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.09.2015; договір поставки №15/1781 від 27.11.2012 із специфікаціями та додатковою угодою до нього.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст.11, 509, 626, 628, 638, 651, Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, ч.1 ст.15, ст.ст.49, 82, 83 Господарського процесуального кодексу України, п.20.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам» №10 від 24.10.2011.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та вказує на відповідність усіх умов договору нормам чинного законодавства та на виконання відповідачем умов договору, а саме поставку позивачу товару та прийняття його останнім. Відповідачем надано копії документів на підтвердження виконання його сторонами.

Позивач явку своїх представників в судове засідання не забезпечив, вимог суду не виконав, поважних причин не вказав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивачем, через канцелярію суду, подано клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого судом відмовлено.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст.42,43 Господарського процесуального кодексу України, ст.33 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З урахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду обох сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України.

Представник відповідача клопотання щодо фіксації судового процесу не заявляв, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши їх пояснення, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом, передбачені ст. 16 ЦК України.

Статтею 16 Цивільного кодекс України, яка кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), закріплений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається з резолютивної частини позовної заяви, ПАТ «Енергомашспецсталь» просить суд визнати договір №15/1781 від 27.11.2012 таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, при цьому у вступній та описовій частинах позовної заяви позивач вказує, що договір повинен бути визнаний недійсним внаслідок того, що укладений з порушенням чинного законодавства. Тобто, фактично мова йде про визнання правочину недійсним. Отже, даний спір є таким, що підлягає вирішенню в господарським судах.

27.11.2012 між Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдспецсервіс ЛТД», як постачальником (відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь", як покупцем (позивач) підписаний договір поставки №15/1781 (з урахуванням додаткової угоди №1 від 02.01.2013 до договору №15/1781) (далі - договір).

Згідно з умовами договору продавець зобовязався передати у власність покупця продукцію (товар), а покупець зобовязався згідно з умовами даного договору прийняти цю продукцію та оплатити її.

Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що найменування, номенклатура (асортимент), кількість, якісні та інші характеристики продукції (товару), її ціна, строки та умови поставки вказуються у специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1., п. 2.2 договору ціна продукції вказується в специфікаціях, орієнтовна сума договору на момент укладення складає 1000000 грн.; загальна сума договору є величиною змінною та складається із суми всіх специфікацій, оформлених відповідно до цього договору.

Пунктом 3.1 договору сторонами передбачено, що якість продукції повинна відповідати вимогам відповідних ДОСТів, ДСУ, ТУ, іншим технічним вимогам, вказаним в специфікаціях та підтверджується сертифікатами відповідності.

Відповідно до п. 5.1 договору строки та умови поставки товару, вказуються у специфікаціях.

Датою поставки товару є дата його вручення покупцю з додатком пакету документів, обговорених у п. 5.2 договору. (п. 6.1 договору).

Умовами передачі товару, що встановлені у 6 розділі договору, на постачальника покладені зобовязання щодо передачі покупцю одночасно з продукцією наступних документів: рахунок, сертифікат відповідності ( паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); накладну (у накладній обов'язкове посилання на одержувача продукції), податкову накладну.

Пунктом 13.2 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013.

Іншими умовами договору передбачені упаковка та маркування продукції (розділ 7), гарантії (розділ 4), порядок приймання продукції (розділ 8); умови оплати (розділ 9), відповідальність сторін (розділ 10), форс-мажор (розділ 11); вирішення спорів (розділ 12); інші умови (розділ 14) .

01.01.2013 сторонами погоджено та підписано додаткову угоду №1 до договору.

Між сторонами підписані специфікації №№1,2,5,6,4,7, в якіх сторони погодили найменування товару, вимоги до якості, кількість, вартість.

Дослідивши зміст договору, додаткової угоди до нього, судом встановлено, що він був укладений у простій письмовій формі, без розбіжностей та зауважень, підписаний з боку позивача генеральним директором ОСОБА_2, з боку відповідача директором ОСОБА_3, скріплений печатками позивача та відповідача.

На підтвердження виконання спірного договору сторонами, відповідачем до матеріалів справи надано копії специфікації, видаткових накладних від 05.04.2013 №РН-0000013, від 27.05.2013 №РН-0000025, від 01.07.2013 №РН-0000034, від 01.07.2013 №РН-0000036, від 25.07.2013 №РН-0000045, від 02.12.2013 №РН-0000082, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей, виписок з банківського рахунку відповідача..

Таким чином, матеріали справи підтверджують виконання відповідачем спірного договору та прийняття позивачем такого виконання.

Однак, позивач вважає, що в укладеному між сторонами договорі №15/1781 від 27.11.2012 є неузгодженість таких істотних умов як строк поставки продукції, оскільки останній встановлений сторонами в специфікаціях, в яких відсутня дата підписання. Окрім того, договір підписаний від імені юридичної особи з перевищенням повноважень.

Вищевикладене, примусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права з вимогою визнати договір №15/1781 від 27.11.2012 недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України, вказаний кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Стаття 7 Господарського кодексу України встановлює, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Таким чином, враховуючи, що позивач та відповідач є субєктами господарювання та уклали спірний договір при здійсненні своєї господарської діяльність, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Господарський кодекс України.

Відповідно до ст.179 Господарського кодексу України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимоги однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Оскільки договір є видом правочину, для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 Цивільного кодексу України для всякого виду правочину.

Для того, щоб договір вважався укладеним, сторони у належній формі повинні досягнути згоди з усіх істотних його умов, які поділені на чотири групи:

умови про предмет;

умови, що визначені законом як істотні;

умови, які є необхідними для договорів даного виду;

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір, є договором поставки, за яким постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. (ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 268 Господарського кодексу України передбачено, що якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. Номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації про якість товарів зазначаються в договорі. Якщо вказану документацію не опубліковано у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості. Постачальник повинен засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі.

Дослідивши зміст договору, судом встановлено, що сторони погодили умови про предмет спірного договору; кількість, асортимент, вимоги до якості партії продукції сторони ,вимоги щодо прийняття товару по якості.

Окрім того, дослідивши додані позивачем до матеріалів специфікації до договору, судом встановлено, що вони містять дату їх складення та підписання, а саме специфікація №1 від 27.11.2012, специфікація №2 від 22.03.2013. специфікація №5 від 24.04.2013, специфікація №6 від 12.06.2013, специфікація №4 від 01.04.2013, специфікація 37 від 24.07.2013. Специфікації підписані повноважними представниками двох сторін, підписи скріплені печатками підприємств, а тому суд приходить до висновку , що вони укладені відповідно до договору № 15/1781 і направлені на настання наслідків, що складають зміст правочину.

За таких обставин, спірний договір містить умови щодо погодження умов про предмет договору та якість продукції, а специфікації підписані до нього містять дату їх складення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що найменування, асортимент, кількість, якість, ціна продукції, строк поставки, дата поставки є такими що погоджені сторонами з урахуванням принципу вільного встановлення умов договору, а отже не суперечить нормам чинного законодавства.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в постанові від 28.04.1978 N3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, необхідно правильно визначити момент вчинення правочину (ст. ст. 205-210, 640 Цивільного кодексу України (постова Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9).

При вирішенні даного спору, судом відзначається, що спірний договір укладений в простій письмовій формі, що відповідає норам чинного законодавства, укладений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, спрямований на реальне настання наслідків, оскільки вказаний договір сторонами виконується, що не заперечується позивачем та відповідачем.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, якщо стороною не доведено, що правочин вчинений без наміру створення правових наслідків, він не може бути визнаний недійсним. Позивачем не доведено, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків, і судом таких не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено не відповідність змісту (предмету, строку поставки, дати поставки, якість товарів) спірного договору, а токож підписання даного договору представниками з перевищенням повноважень (позивачем не вказано яким представником перевищено повноваження ) нормам чинного законодавства, а судом під час розгляду спору такого порушення, не встановлено.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обовязок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до встановлених вище судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення рішення 27.10.2015