КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Справа№ 910/11920/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецькому Л.І.;

за участю представників сторін:

від позивача: Колток О.І. (дов. №16/15 від 22.04.2015 року);

від відповідача: Черей О.В. (дов. №001864/15 від 21.09.2015 року);

Спєров Д.К. (дов. №001943/15 від 08.10.2015 року);

Волянська О.Ю. (дов. №001942/15 від 08.10.2015 року);

Беляневич О.А. (дов. №001984/15 від 20.10.2015 року);

від третьої особи: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства "ПОЛТАВХІММАШ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року

у справі №910/11920/15 (суддя Л.М. Шкурдова)

за позовом публічного акціонерного товариства "ПОЛТАВХІММАШ", м. Полтава

до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", Донецька обл., м. Маріуполь

про визнання недійсною додаткової угоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство "ПОЛТАВХІММАШ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватне акціонерне товариство "Азовелектросталь" про визнання недійсною додаткової угоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обгрунтовнао тим, що позивачем не доведено та не надано доказів, які б підтверджували, що в момент укладання Додаткової угоди №1 від 06.07.2010 року сторонами були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких правочин може бути визнано недійсними.

Не погодившись із вказаним рішенням, публічне акціонерне товариство "ПОЛТАВХІММАШ" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року по справі №910/11920/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 року у справі №910/11920/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Агрикова О.В., судді: Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження.

22.09.2015 року представник відповідача подав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а рішення господарського суду від 11.08.2015 року залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 року відкладено розгляд апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "ПОЛТАВХІММАШ" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі №910/11920/15 на 21.10.2015 року.

19.10.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення публічного акціонерного товариства «Полтавхіммаш» у відповідності до яких останній просив задовольнити апеляційну скаргу.

В судове засідання, призначене на 21.10.2015 року, з'явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представники відповідача заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, був належним, чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Сторони не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника третьої особи.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 06.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - банк, відповідач) та Закритим акціонерним товариством "АзовЕлектроСталь", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "АзовЕлектроСталь" (далі - позичальник, третя особа) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 (далі - Кредитний договір) (а.с. 17-27), у відповідності до пункту 1.1. якого банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених Кредитним договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язався використати кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5. договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором.

Пунктами 1.2.-1.4. Кредитного договору встановлено, що банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію зі строком дії - до 06 березня 2009 року, з лімітом кредитної лінії - сума еквівалентна 12 000 000,00 доларів США та зі сплатою процентів:

- за користування частиною кредиту, наданою у гривнях - в розмірі 16,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у доларах США - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у євро - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою в російських рублях - в розмірі 15,00 % річних.

У відповідності до п. 4.2 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит лише у межах строку дії кредитної лінії окремими частинами (траншами) шляхом надання одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або декількох траншів, але так, щоб у будь-який момент розмір кредиту не перевищував ліміт кредитної лінії. Кожний транш надається на підставі окремої додаткової угоди, укладеної між позичальником та банком, у строк не пізніше 2 (двох) днів з дня її укладення. Додаткові угоди про надання траншів можуть бути укладені лише за взаємною згодою сторін і є невід'ємною частиною цього Договору.

06.07.2010 року між сторонами було укладено Додаткову угоду, якою внесено ряд змін та доповнень до Кредитного договору, зокрема, сторонами змінено розмір процентів за користування кредитом та порядок сплати нарахованих процентів, а також встановлено, що строк дії Кредитної лінії закінчується 01.07.2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що з метою надання грошових коштів між ПрАТ "АзовЕлектроСталь" та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено 26 Додаткових угод про надання відповідних траншів, із визначенням суми таких траншів, відсоткової ставки за користування кредитними коштами та кінцевого строку повернення кожного траншу (а.с. 31-77).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором, 06.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Полтавхіммаш", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Полтавхіммаш" (далі - поручитель, позивач) та Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" було укладено Договір поруки №428-П/07 (далі - Договір поруки) (а.с. 78-80), у відповідності до пункту 2.1. якого, позивач поручився за виконання обов'язків позичальника, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

- обов'язку повернути банку наданий за Кредитним договором кредит, загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт кредитної лінії;

- обов'язку сплачувати банку проценти за користування кредитом, наданим за кредитною лінією, у наступному розмірі: 16% річних за користування частиною кредиту, наданою у гривнях, та 12% річних за користування частиною кредиту, наданою у доларах США, 12,00% річних за користування частиною кредиту, наданою у євро, 15% річних за користування частиною кредиту, наданою у російських рублях, або у будь-якому меншому розмірі, якщо такий буде визначений згідно з Кредитним договором;

- обов'язку у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, достроково, повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що передбачені Кредитним договором або випливають з нього;

- обов'язку сплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором.

Згідно з пунктом 3.1 Договору поруки, позичальник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, що перелічені в статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник.

06.07.2010 року між ПАТ "Полтавхіммаш" та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 року (далі - Додаткова угода №1) (а.с. 83-87), якою внесено зміни до Договору поруки.

Спір у справі, виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, Додаткова угода №1 від 06.07.2010 року до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 року є недійсною з огляду на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин поруки станом на день укладання Додаткової угоди №1, оскільки станом на день укладання спірного правочину, порука ПАТ "Полтавхіммаш" за зазначеним договором була припинена на підставі ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України у зв'язку із зміною основного зобов'язання за Кредитним договором без згоди позивача, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Так, позивач наголошує на тому, що 28.02.2008 року між відповідачем та позичальником було укладено Додаткову угоду №8 до Кредитного договору, у відповідності до якої банк надав позичальнику транш в сумі 670 000,00 євро. Пунктом 2 Додаткової угоди №8 встановлено, що за користування траншем позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 15,5% річних.

При цьому, позивач не розмежовує поняття припинення договору та припинення зобов'язання. Однак, колегія суддів вважає, що підстави припинення договору і підстави припинення договірного зобов'язання в законодавстві певною мірою не співпадають. Так, перші відображають припинення правових зв'язків між сторонами договору як правочину внаслідок настання відповідного юридичного факту, другі - спричиняють припинення зобов'язання - правовідношення між кредитором і боржником внаслідок настання того самого юридичного факту. Важливим є питання про встановлення моменту припинення договору та моменту припинення зобов'язання (договірного зобов'язального правовідношення). Закінчення строку дії договору не тягне за собою припинення зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Це фактично означає, що договір є чинним впродовж строку, визначеного договором, а в момент спливу такого строку можна припустити, що його дія припиняється. Умовами договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 року зазначено, що договір поруки діє до повного виконання зобов'язання Боржника за Основним договором. Як вбачається із матеріалів справи, та не заперечується сторонами, Основне зобов'язання по договору про відкриття кредитної №313-МВ/07 від 06.09.2007 року та додаткових угод до нього на час розгляду справи боржником не виконано. За загальним правилом, передбаченим ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняються виконанням проведеним належним чином.

При цьому, припинення зобов'язання поруки, не пов'язаного з належним виконанням зобов'язання та продовженням існування основного зобов'язання, не виключає можливості встановлення між сторонами нового зобов'язання поруки шляхом укладання відповідного договору у формі як нового договору, так і у формі внесення до існуючого, але не виконаного належним чином, договору.

Таким чином, дія договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 року не припинилась ані належним виконанням зобов'язання, ані спливом строку дії договору, що дає змогу дійти висновку про можливість внесення змін до такого договору, які стосується первісно встановлених прав та обов'язків суб'єктів зобов'язання, при наявності волевиявлення учасників правочину.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що волевиявлення сторін може виражатись у будь-якій формі, яка не суперечить чинному законодавству України.

Зміна договору спрямована на зміну окремих його умов шляхом вчинення, обома сторонами відповідних юридичних дій, які фактично за своєю правовою природою є правочином, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 Цивільного кодексу України). Зміна договору якраз і реалізується шляхом вчинення таких дій. Це означає, що на них мають розповсюджуватися відповідні правила про правочини. За загальним правилом, передбаченим в ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, обидві сторони спірної угоди були достеменно обізнані про припинення зобов'язання поруки, оскільки були учасниками судового процесу по справі №13/58-20/10, в якому вказана порука визнавалась припиненою. Усвідомлюючи факт припинення зобов'язання поруки, встановленої договором поруки №428-П/07 від 06.09.2007 року, сторони дійшли згоди про встановлення нового зобов'язання поруки шляхом внесення змін до договору поруки №428-П/07 від 06.06.2010 року.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Факт укладення договору відбувається зокрема шляхом складання одного документу - під назвою договір, що посвідчує волевиявлення його сторін щодо досягнення ними згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Підпис на договорі, відображає волевиявлення сторони, а печатка доказом їх дійсності. Як вбачається із матеріалів справи, спірна угода має підписи уповноважених осіб та скріплена печатками товариства та банку.

Досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов може відбуватися лише у формі вільного волевиявлення (ст. 203 Цивільного кодексу України). Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У статті 203 Цивільного кодексу України зазначається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, в даній статті мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми або назви.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У статті 203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішальне значення при вирішенні питання про недійсність угоди має відповідність його змісту вимогам чинного законодавства, що встановлюється шляхом аналізу умов договору та обставин справи.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Спірна угода відповідає цим вимогам закону.

Зважаючи на відсутність в Цивільному кодексу України спеціальних норм стосовно істотних умов договору поруки, слід застосовувати ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, яка дозволяє зробити висновок про те, що договір поруки можна вважати укладеним при узгодженні умови про предмет, якщо жодною із сторін не заявлено вимогу про умови, щодо яких необхідно досягти згоди.

Порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором, а тому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 17.01.2011 року у справі №3-62г10.

Крім того, обсяг зобов'язань поручителя повинен бути визначений умовами договору поруки та узгоджений з умовами кредитного договору. Якщо у договорі поруки не визначено умови забезпечення зобов'язання (розмір і строк виконання зобов'язання, розмір процентів тощо), проте з умов договору можливо встановити, яке саме зобов'язання було або буде забезпечене порукою, чи в договорі поруки є посилання на договір, що регулює забезпечене зобов'язання з відповідними умовами, то у такому випадку відсутні підстави для визнання цього договору поруки недійсним. (пп. 4.1.2. п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 року « Про деякі питання практики вирішення спорів що виникають з кредитних договорів»).

Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства до істотних умов договорів взагалі та договору поруки вчасності, колегія суддів робіт висновок, що в останньому мають бути зазначені предмет договору, основне зобов'язання, яке забезпечується порукою, порядок виконання зобов'язання, зміст та обсяг відповідальності поручителя, оплатність чи безоплатність послуг поручителя, права й обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Проаналізувавши зміст спірної додаткової угоди, колегія суддів дійшла висновку, що вона містить всі необхідні істотні умови, що визначені для договорів поруки.

Так, предмет договору визначений статтею 2 Додаткової угоди.

Зокрема, у відповідності до п.2.1. Додаткової угоди визначено, що у відповідності з цим договором поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Також, умовами договору визначено обсяг відповідальності сторін:

- обов'язок повернути банку наданий на підставі основного договору кредит шляхом повернення кожного траншу частинами та у строки, що визначені додатковими угодами, на підставі яких ці транші надано, але не пізніше дня закінчення строку дії кредитної лінії, зазначеного у пункту 1.4. основного договору;

- обов'язок сплачувати банку проценти за користування кредитом, наданим за кредитною лінією, у наступному розмірі: 12,5 % річних за користування частиною кредиту, наданою у доларах США, 12% річних за користування частиною кредиту, наданою у євро, 16% річних за користування частиною кредиту, наданою у гривнях, та 15% річних за користування частиною кредиту, наданою у російських рублях, або у будь-якому іншому (меншому) розмірі, встановленому в Основному договорі у строки визначені в основному договорі;

- обов'язок сплачувати банку комісію у розмірі і строки визначені в основному договорі;

- обов'язок у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, достроково (до настання строків повернення/сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ними і виконати інші обов'язки, що передбачені основним договором або випливають з нього;

- обов'язок сплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за основним договором.

Права та обов'язки сторін визначено п.п. 4.2., 5.4., 5.6., 5.7. Договору.

Безоплатність послуг поручителя визначена умоваим пункту 5.1. Договору. Вказаним пунктом сторони підтверджують, що порука згідно цього Договору надана без мети отримання поручителем прибутку. Поручитель підтверджує, що він відмовився від права на оплату його послуг, наданих боржникові, і ця відмова є безумовною та безвідкличною.

У відповідності до п.5.3. Додаткової угоди визначено строк дії договору. Він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором.

З наведеного колегія суддів робить висновок, що оспорювана Додаткова угода за своїм змістом і правовою природою є договором поруки, оскільки містить в собі істотні умови договору поруки та породжує нове зобов'язання поруки по забезпеченню виконання Договору про відкриття кредитної лінії №313-МВ/07 від 06.09.2007 року. При цьому, колегія суддів бере до уваги співвідношення назви та форми спірної угоди та її правової мети. Під час розгляду справи, представниками сторін підтверджувався факт, що спірна угода укладалась саме з метою забезпечення основного договору - Договору про відкриття кредитної лінії №313-МВ/07 від 06.09.2007 року. З вищенаведного вбачається, що зміст спірної угоди цілком відповідає меті її укладення - встановлення нового зобов'язання поруки.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Незважаючи на той факт, що сторони виразили своє волевиявлення щодо зобов'язання поруки Основного зобов'язання шляхом укладання відповідного договору саме у формі додаткової угоди, за своїм змістом спірна угода відповідає вимогам чинного законодавства. Позивачем не наведено яким нормам чинного законодавства не відповідає зміст оспорюваної угоди, крім того, що він вважає, що порука припинена, а тому Додаткова угода №1 від 06.07.2010 року не відповідає чинному законодавству України.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не застосування строків позовної давності з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову з мотивів його необгрунтованості.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі №910/11920/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ПОЛТАВХІММАШ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі №910/11920/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі №910/11920/15 залишити без змін.

3. Справу №910/11920/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз