РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/20805/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», с.Згурівка,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», м.Київ,

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства «Калина», Згурівський район, с.Красне,

про визнання договору недійсним

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Мікульський К.В. - по дов.

від відповідача: Поклад А.О. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

Згідно з прписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.10.2015р. оголошувалалсь перерва.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», с.Згурівка звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», м.Київ про визнання договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України, зокрема, на думку заявника, договір №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. укладено посадовою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» без відповідного обсягу повноважень.

Відповідач у відзиві б/н від 06.10.2015р., у поясненнях б/н від 22.10.2015р. та у судовому засіданні 27.10.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на відповідність договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. вимогам чинного на момент його укладання законодавства. Одночасно, вказаним учасником судового процесу заявлено про застосування строків позовної давності.

Ухвалою від 17.08.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Калина».

Третя особа у судове засідання 27.10.2015р. не з'явилась, представника не направила, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористалась, правової позиції по суті спору не висловила.

Проте, за висновками суду, Публічне акціонерне товариство «Калина» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду спору з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням третьої особи на теперішній час є: 07612, Київська область, Згурівський район, село Красне.

На вказану адресу судом протягом розгляду спору направлялась судова кореспонденція з метою повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи.

Судову кореспонденцію за 21.10.2015р. до суду повернуто не було. Одночасно, попередні ухвали суду було вручено адресату, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Публічного акціонерного товариства «Калина», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення третьої особи про дату, час і місце розгляду справи.

До того ж, з метою належного повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи судом було складено, а представником Публічного акціонерного товариства «Калина» прийнято відповідну телефонограму.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у третьої особи можливості дізнатись про слухання справи за її участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 21.10.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки третьої особи в судове засідання, господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Розгляд справи №910/20805/15 здійснюється з 12.08.2015р., тобто, подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

До того ж, ухвалою від 21.10.2015р. явка учасників судового процесу обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За таких обставин, незважаючи на те, що третя особа участі в процесі розгляду спору 27.10.2015р. не приймала, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (банк) та Публічним акціонерним товариством «Калина» (позичальник) було укладено кредитний договір №6748-20/12-1, у відповідності до п.1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти й інші платежі.

У п.1.1.5 договору №6748-20/12-1 від 16.02.2012р. відповідачем та третьою особою погоджено, що процентна ставка за кредитом становить 25% річних.

Сума кредиту складає 495 000 грн. (п.1.1.1 договору №6748-20/12-1 від 16.02.2012р.).

Договір набуває сили з моменту підписання його повноважними представниками сторін та скріплення печатками і діє до повного виконання контрагентами своїх зобов'язань.

Наразі, доказів визнання у передбаченому чинним законодавством порядку вказаного правочину недійсним матеріали справи не містять.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №6748-20/12-1 від 16.02.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у відповідача та третьої особи взаємних цивільних прав та обов'язків з надання кредиту.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Як свідчать матеріали справи, 16.02.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» (поручитель) укладено договір №6752-20/12-5 поруки, у відповідності до умов п.2.1 якого поручитель зобов'язується солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, який було укладено між кредитором та боржником.

Вказаний правочин підписано заступником голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Лєбєдєвою Н.В. та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» Гавриловим С.В., посадовий стан якого підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованим станом на дату укладення договору.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У п.1.3 договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. передбачено, що боржником є Приватне підприємство «Калина».

Договір, за належне виконання боржником умов якого поручився позивач, є кредитний договір №6748-20/12-1 від 16.02.2012р.

У п.4.1 договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. зазначено, що правочин вступає в силу з моменту його підписання.

Дія договору припиняється: з моменту погашення в повному обсязі боржником/поручителем зобов'язань за кредитним договором; якщо кредитор протягом 36 місяців з дати настання строку повернення кредиту, не пред'явив вимоги до поручителя (п.п.4.1, 4.2 договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р.).

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Таким чином, з огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору поруки, підписано та скріплено печатками текст договору, а отже, спірний правочин було вчинено 16.02.2012р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» посилалось на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України, зокрема, на думку заявника, договір №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. укладено посадовою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» без відповідного обсягу повноважень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст.58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Підпунктом « 3» п.13.10 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину) передбачено, що до компетенції загальних зборів товариства належить, в тому числі, попереднє погодження та наступне схвалення договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 100000 грн.

У п.13.11 статуту позивача зазначено, що виконавчим органом товариства є директор, який здійснює керівництво його поточною діяльністю та обирається з числа учасників або наймається за трудовою угодою (контрактом) за рішенням загальних зборів учасників.

Пунктом 13.14 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» визначено, що директор не має права вчиняти від імені товариства правочини без надання йому відповідних повноважень зборами учасників.

Тобто, з наведеного вбачається, що статутними документами заявника передбачено певні обмеження представництва директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» інтересів суб'єкта господарювання у відносинах з особами.

Як вказувалось вище, з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого станом на дату укладення спірного договору, вбачається, що посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» займав Гаврилов Станіслав Вікторович (як і на теперішній час).

За твердженнями заявника, загальними зборами позивача рішення про надання Гаврилову Сергію Станіславовичу повноважень на укладання з Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» договору поруки, у відповідності до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» поручалось би за належне виконання Публічним акціонерним товариством «Калина» своїх обов'язків за кредитним договором №6748-20/12-1 від 16.02.2012р., не надавалось.

Наразі, представлений Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» протокол №1461 від 09.12.2011р., яким оформлене рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», суд не приймає до уваги в якості належного та допустимого у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказу надання загальними зборами позивача повноважень директору на укладання спірного правочину. При цьому, суд зазначає наступне.

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається зі змісту протоколу №1461 від 09.12.2011р., загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» надано повноваження директору товариства Гаврилову С.В. на укладання від імені суб'єкта господарювання договору майнової поруки - застави майна згідно додатку №1 до протоколу. У додатку №1 до вказаного протоколу визначено, що вищим органом управління заявника прийнято рішення про передачу в заставу Публічному акціонерному товариству «Банк «Київська Русь» рапсу на загальну суму 1 090 600 грн.

Наразі, в матеріалах справи наявний договір застави №6749-20/12-р від 16.02.2012р., укладений між позивачем та відповідачем, у відповідності до умов якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» було передано в заставу банку рапс вартістю 1 090 600 грн.

Тобто, з огляду на зміст протоколу №1461 від 09.12.2011р. загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», у суду відсутні підстави вважати, що саме наведеним протоколом було оформлене рішення вищого органу управління позивача про надання директору Гаврилову Станіславу Вікторовичу повноважень на укладання спірного правочину.

Інші належні та допустимі у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази прийняття загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» рішення про надання директору товариства повноважень на укладання договору поруки з Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь», у відповідності до умов якого позивач би поручався на належне виконання Публічним акціонерним товариством «Калина» своїх обов'язків за кредитним договором №6748-20/12-1 від 16.02.2012р., матеріали справи не містять.

Проте, суд зазначає, що укладання договору з перевищенням повноважень органом управління суб'єкта господарювання не є беззаперечною підставою для визнання такого правочину недійсним. При цьому, суд зауважує наступне.

Частиною 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У п.3.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, припис абзацу першого ч.3 ст.92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Однак, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Таким чином, виходячи з приписів ст.43, 33 Господарського процесуального кодексу Укураїни, суд зауважує, що у даному випадку саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» повинно представити суду належні та допустимі докази того, що при укладанні договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» було обізнано про обмеженення повноважень директора позивача.

При цьому, суд зауважує, що у відповідності ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Наразі, з наявного в матеріалах справи витягу (сформованого станом на момент укладання спірного правочину) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, який у відповідності до приписів ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, не вбачається жодних обмежень повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» на підписання від імені суб'єкта господарювання правочинів, в тому числі, договорів поруки.

Одночасно, матеріали справи не містять доказів повідомлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» свого контрагента - Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про наявність у директора певних, передбачених статутом товариства, обмежень повноважень при укладанні договорів.

В матеріалах справи відсутні докази передання заявником під час укладання оспорюваного правочину представникам Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» копії статутних документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», з яких би відповідачем могло б бути встановлено наявність певних обмежень повноважень керівника позивача.

В судовому засіданні 27.10.2015р. представником відповідача було надано пояснення, що у Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» відсутній статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр».

За поясненнями Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», під час укладання договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. у відповідача не виникало сумнівів щодо повноважності Гаврилова Станіслава Вікторовича на підписання правочину з огляду на надану банку Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» довідку б/н від 12.12.2011р., в якій зазначено, що виконавчий орган товариства не має обмежень компетенції/повноважень щодо прийняття рішення на вчинення правочинів, що була скріплена печаткою заявника.

Таким чином, позивачем у відповідності до чинного господарського процесуального кодексу України та п.3.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не доведено належними та допустимими доказами, що при укладанні договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» було повідомлено відповідача про обмеження повноважень директора.

Тобто, з огляду на наведене вище, у суду відсутні підстави достеменно стверджувати, що при укладанні договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» було обізнане щодо відсутності у Гаврилова Станіслава Вікторовича повноважень на укладання спірного правочину, але незважаючи на це вчинив оспорюваний договір.

Суд зазначає, що правову позицію стосовно відсутності підстав для визнання договору недійсним у разі не доведення заявником факту обізнаності контрагента за спірним правочином щодо обмежень повноважень представника іншої сторони наведено у постанові від 05.08.2015р. Вищого господарського суду України по справі №927/98/15 та постановах від 19.04.2014р., від 25.09.2015р. Верховного Суду України по справах №3-60гс-14 та №3-502гс-15.

При цьому, слід наголосити, що за приписами ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Одночасно, судом зазначалось, що Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» було заявлено про застосування строків позовної давності.

Позивач в процесі розгляду справи наголосив на тому, що строк позовної давності не сплив, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» дізналось про укладання договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. лише після звернення банку до нього з вимогами про виконання забезпеченого зобов'язання.

Оцінюючи доводи сторін стосовно початку перебігу строку позовної давності за вимогами про визнання договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійснив, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Наразі, за висновками суду, позивач був обізнаним про укладання договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р., а саме підписання його Гавриловим Станіславом Вікторовичем з моменту вчинення вказаного правочину.

При цьому, у даному випадку суд зауважує, що у відповідності до приписів ст.92 Цивільного кодексу України дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності), як сторони правочину (договору), днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 19.08.2014р. про справі №3-59гс14, висновки щодо застосування норм права, наведені в якій є обов'язковими для господарського суду у відповідності до ст.11128 Господарського процесуального кодексу України.

Наведеним вище спростовуються твердження заявника про те, що перебіг строку позовної давності у даному випадку слід відраховувати з моменту, коли саме загальні забори позивача дізнались про укладання директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» договору поруки з перевищенням повноважень.

Тобто, з огляду на наведене, судом встановлено, що строк позовної давності за вимогами про визнання договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним почав свій перебіг 17.02.2012р., а отже, закінчився 17.02.2015р.

Тоді як, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» звернулось до суду з розглядуваним позовом лише 12.08.2015р., що підтверджується штампом реєстрації вхідної кореспонденції господарського суду міста Києва, що розміщений у нижньому правому куті першої сторінки позовної заяви.

Таким чином, враховуючи наведене, суд дішов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» позов про визнання договору №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним було подано з пропуском строку позовної давності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позов від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» було підписано представником позивача Мікульським К.В. на підставі довіреності №2599 від 01.07.2015р., яка видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» в осбі директора Гаврилова Станіслава Вікторовича, яким спірний правочин і було підписано 16.02.2012р.

Частиною 4 ст.267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи все наведене вище, приймаючи всі фактичні обставини справи і їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним підлягають залишенню без задоволення.

Клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 27.10.2015р., Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про направлення повідомлення до правоохоронних органів щодо дій директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» та наявності в них ознак кримінального правопорушення, залишене судом без задоволення з огляду на наступне.

Згідно із ч.4 ст.90 Господарського процесуального кодексу України, якщо при вирішенні господарського спору господарський суд виявить у діяльності працівників підприємств та організацій порушення законності, що містять ознаки дій, переслідуваних у кримінальному порядку, господарський суд надсилає про цей факт повідомлення органам внутрішніх справ чи прокуратури.

За висновками суду, наразі, в матеріалах справи відстуні достатні докази вчинення директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» дій, що мали б ознаки кримінального правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», що останнє не позбавлене права та можливості самостійно звернутись до правоовохоронних органів України з відповідною заявою.

Отже, враховуючи наведене вище, клопотання Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про направлення повідомлення до правоохоронних органів щодо дій директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» було залишено без задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр», с.Згурівка до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», м.Київ про визнання договору поруки №6752-20/12-5 від 16.02.2012р. недійсним.

У судовому засіданні 27.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 30.10.2015р.

Суддя М.О. Любченко