РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015Справа №910/24092/15
За позовом Компанії Рабітурна Лімітед

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроновоком»

про визнання договору недійсними.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідачів: 1) Беседін В.І., Липська Н.В. (представники за довіреностями);

2) не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсним тристороннього Договору поруки № 151312Р1 від 04.01.2012, з тих підстав, що з боку Позивача особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а волевиявлення Позивача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідач-1 проти позову заперечує, посилаючись, що надані ним докази свідчать про укладення оспорюваного договору з боку Позивача уповноваженою особою, та що договір отримав подальш8е схвалення, що свідчить про відповідність його волі Позивача.

У судове засідання 19.10.2015 Позивач повноважних представників не направляв, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення Позивача про призначення справи до розгляду в засіданні суду, оскільки ухвала суду у справі надсилалася на адресу Позивача, указану ним у позові як «адреса для листування», та Позивач був обізнаний про порушення судом провадженні у даній справі, оскільки звертався до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи після її порушення. З огляду на наведене, будь-які несприятливі наслідки ненаправлення повноважних представників у судове засідання покладаються на Позивача відповідно.

Відповідач-2 також не направив повноважних представників у судове засідання, не подав відзиву та просив суд перенести розгляд справи, оскільки не отримував копію позову та ухвалу суду, а про судове засідання дізнався випадково.

Судом такі доводи Відповідача-2 відхиляються, оскільки позовна заява з додатками направлялася на адресу Відповідача-2 згідно відомостей з ЄДР ЮО та ФОП цінним листом з описом вкладення, та отже очікувала на отримання представником Відповідача на поштовому відділенні, тому будь-які несприятливі наслідки ненаправлення повноважних представників на пошту для отримання позову покладаються на Відповідача відповідно.

Так само ухвала суду направлялася на адресу Відповідача-2 згідно відомостей з ЄДР ЮО та ФОП рекомендованим листом з повідомленням та з поміткою «судова повістка», однак з невідомих причин Відповідач не направив представника на поштове відділення для її отримання, і конверт з ухвалою було повернуто на адресу суду з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», тому будь-які несприятливі наслідки такого неотримання ухвали також покладаються на Відповідача відповідно.

Суд також приймає до уваги, що явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, та Відповідачем-2 не обґрунтовано підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні.

Представник Відповідача-1 заперечував проти задоволення клопотання Відповідача-2 та наполягав на розгляді справи в даному судовому засіданні, вбачаючи у поданому клопотанні намагання затягнути розгляд справи.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та відмовляє в задоволенні клопотання Відповідача-2. Судом також не встановлено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні, тому відповідно до статті 75 ГПК України суд здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Клопотання Відповідача-1 про припинення провадження у справі у зв'язку з наявністю арбітражного застереження щодо розгляду спорів по Договору поруки №151312Р1 від 04.01.2012 судом розглянуто та відхиленою. Суд зазначає, що даний спір виник не «по договору», тобто з приводу виконання сторонами умов договору, натомість підставами позову є недійсність договору в цілому у зв'язку з перевищенням повноважень при його укладенні, тобто оспорюється дійсність як самого договору, так і викладеного в ньому арбітражного застереження, як такого, що укладено поза волевиявленням Позивача.

Відтак, даний спір підвідомчий саме господарському суду, а не міжнародному комерційному арбітражу за арбітражним застереженням.

Суд зазначає, що згідно з частиною 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У Рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008 визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною 5 ст. 22 Конституції України.

Міжнародний комерційний арбітраж не віднесено до системи судів загальної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Отже, враховуючи викладене та з огляду на приписи ч. 3 ст. 215 ЦК України, виключно судом, віднесеним до системи судів загальної юрисдикції, розглядаються спори щодо визнання правочину недійсним.

В указаному Рішенні Конституційного Суду України також зазначено, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (рішення у справі «Девір проти Бельгії» від 27.02.1980). Тоді як у даному випадку Позивач звернувся до «державного» суду з даним позовом.

Крім того, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Тобто, у даному випадку припиняючи провадження у справі суд фактично б ухилився від здійснення правосуддя, що суперечить статям 124, 125 Конституції України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача-1, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

У забезпечення виконання Відповідачем-2, як позивальником, взятих на себе зобов'язань за Договором кредитування №151311К25 від 29.12.2011, між Позивачем, як поручителем, та Відповідачем-2, як кредитором, було укладено Договір поруки №151312Р1 від 04.01.2012 (далі - Договір поруки).

Позивач вказує, що про існування Договору поруки йому не було відомо до судової справи АС №96к/2015, що розглядається в Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України.

Зі сторони Позивача, як поручителя, діяв Зорін Сергій Вадимович на підставі Довіреності від 27.12.2011, апостиль від 29.12.2011, копія якої посвідчена 30.12.2011 приватним нотаріусом КМНО Пашинською О.М., за реєстровими № 3705, 3706.

Позивач вважає, що на підставі вказаної довіреності Зоріна С.В. не було уповноважено на підписання Договору поруки, оскільки п. 2 довіреності містить застереження, що повірений не уповноважений підписувати чи/або виконувати будь-які договори та/чи контракти підписання яких може стати причиною виникнення цивільних прав та обов'язків для Компанії, тоді як, за обґрунтуваннями Позивача, внаслідок підписання Договору поруки у Позивача виникли права та обов'язки, які передбачені п.п. 4.1, 4.1.1, 4.1.2, 4.1.4, 4.1.5, 4.2, 4.2.1, 4.2.2, 4.2.3, 4.3, 4.3.1, 4.3.2, 4.4, 4.4.1, 4.4.2, 4.5 Договору поруки та 553-557 ЦК України.

З наведеного Позивач робить висновок, що для підписання Договору поруки на підставі вищезазначеної довіреності необхідно було додаткове погодження керівництва Позивача з метою уникнення обмежень, які викладені в п. 2 довіреності, а отже Договір поруки підписаний зі сторони Позивача, як поручителя, не уповноваженою особою, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України (особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі).

Однак до таких доводів Позивача суд ставиться критично, з огляду на наступне.

З огляду наданої суду Відповідачем-1 оригіналу довіреності (копія залучена до відзиву, довіреність від 27.12.2011, апостиль від 29.12.2011, нотаріальне посвідчення 30.12.2011), на підставі якої Зорін С.В. підписував Договір поруки вбачається, що Позивач уповноважив Зоріна С.В. бути дійсним та законним повіреним Позивача у всіх країнах світу, для та від імені Компанії вчиняти та виконувати всі або будь-які дії та заходи, зокрема: на ведення переговорів та укладання з Відповідачем-1 Договору поруки та Договору застави, та будь-яких додаткових договорів до Договору поруки та Договору застави, будь-які доповнення до них, включаючи всі листи, повідомлення та будь-які інші документи, які Зорін С.В. буде вважати необхідними підписати у зв'язку із підписанням вищезгаданих Договору поруки та Договору застави, згідно умов яких Позивач поручається виконати зобов'язання Відповідача-2, які виникли на основі Договору про кредитування шляхом безвідкличного документарного непокритого акредитиву (п. 1 Довіреності); повноваження за Довіреністю не можуть бути передані будь-якій третій особі, а також Позивач чітко заявив, що Зорін С.В. не може видати в силу Довіреності довіреність в порядку передоручення (п. 2 Довіреності).

Отже, на підставі вказаної довіреності, оригінал якої надано Відповдіачем-1 і оглянуто судом, та реквізити якої повністю співпадають із реквізитами довіреності, вказаними у преамбулі Договору поруки, Зорін С.В. підписав зазначений договір від імені Позивача.

Оригіналу іншої довіреності, на яку містяться посилання в позові та копія якої залучена до позову, Позивачем суду надано не було, тоді як в силу приписів ст.33 ГПК України саме він повинен був довести перед судом обгрунтованість своїх посилань.

Таким чином суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні Договору поруки Зорін С.В. діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до виданої Довіреності, копія якої надана Відповідачем-1 та оригінал якої оглянуто судом.

Також, за приписами ч. 3 ст. 92 ЦК України, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Окрім того, 01.08.2013 була укладена Додаткова угода №151312Р1-1 до Договору поруки, підписана зі сторони Позивача Пасічником В.М., що діяв на підставі довіреності, виданої 24.05.2013, з апостилем від 27.05.2013, копія якої нотаріально посвідчена 29.05.2013 за реєстровими №№ 1336, 1337 (копія залучена до відзиву), і отже укладенням даної додаткової угоди сторонами, та зокрема Позивачем було вчинено конклюдентні дії на схвалення Договору поруки, що свідчить як про його обізнаність з існуванням Договору поруки так і на згоду з його умовами.

Щодо посилання Відповідача-1 на обставини, встановлені рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 23.09.2015 у справі № 96к/2015 за позовом Відповідача-1 до Позивача про стягнення 38337366,23 дол. США та 19450414,58 грн., то дані обставини не визнаються судом вже доведеними, оскільки положення ст. 35 ГПК України не визначають наявність рішення МКА як підставу звільнення від доказування, тому судом у даній справі №910/24092/15 самостійно досліджується питання укладення Договору поруки та наявність у повірених повноважень на це.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наданими Відповідачем-1 та вищеописаними судом доказами спростовано твердження Позивача про відсутність у особи, яка вчинила Договір поруки необхідного обсягу цивільної дієздатності та про відсутність волевиявлення учасника правочину (Позивача) на укладення цього договору, оскільки особа, яка підписала Договорі поруки діяла зі сторони Позивача на підставі довіреності з достатнім обсягом повноважень, та окрім того Договір поруки отримав подальше схвалення, а отже відповідав волі Позивача.

Отже, Позивачем не доведено перед судом наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним із наведених Позивачем обґрунтувань позову, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Позовна давність до вимог даного спору, про застосування якої клопотав Відповідач-1 у відзиві, застосована бути не може у зв'язку з відмовою у позові по суті за необґрунтованістю вимог.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.2015

Суддя Сташків Р.Б.