РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/21068/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», м.Київ,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Севастополь, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

про стягнення 230 610,97 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Климчук А.В. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Севастополь про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 35 000 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 179,40 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 103 950 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 55 045,96 грн., штрафу в сумі 12 000 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 150,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. кредитної лінії в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач в судове засідання 28.10.2015р. не з'явився, представника не правив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив. При цьому, судом було вчинено всі дії з метою належного повідомленні Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про час та місце розгляду спору.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини (ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних-осіб підприємців, місцем знаходження відповідача на теперішній час є: 99040, АДРЕСА_1. Інших адрес Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Згідно з п.3 Інформаційного листа №01-06/615/14 від 15.05.2014р. Вищого господарського суду України «Про Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» неможливість надсилання будь-яких поштових відправлень на адресу учасників судового процесу, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях, повинна бути підтверджена відповідною довідкою (листом) підприємства зв'язку.

У листі №30-626 від 23.06.2014р. Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» зазначено, що прийом і доставка пошти в напрямку Автономної республіки Крим та м.Севастополя припинено у зв'язку з блокуванням всіх об'єктів поштового зв'язку.

Отже, наведений вище лист свідчить про відсутність у суду об'єктивної можливості направляти судову кореспонденцію за юридичною адресою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

З метою належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи №910/21068/15 на сайті господарського суду міста Києва розміщувались відповідні інформаційні повідомлення та складались телефонограми.

До того ж, ухвалою від 18.08.2015р. судом було зобов'язано позивача вчинити дії щодо передання відповідачу копії позовної заяви з додатками іншими засобами зв'язку, крім поштового, зокрема, засобами телефонного, електронного, факсимільного зв'язку, кур'єрською службою, тощо, а також стосовно повідомлення вказаного учасника судового процесу про час та місце розгляду спору.

На підтвердження виконання вимог суду заявником було представлено до матеріалів справи квитанцію №7891174 кур'єрської служби доставки України.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 30.09.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, враховуючи вище наведене, слід зауважити, що господарським судом міста Києва вчинено всі можливі дії з метою належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

З приводу неявки відповідача в судове засідання, господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Розгляд справи №910/21068/15 здійснюється з 14.08.2015р., а отже подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

Судом також прийнято до уваги, що ухвалою від 30.09.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач участі в процесі розгляду спору не приймав, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі представлені заявником докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір №ВКЛ-2010219 кредитної лінії, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 400 000 грн., який зменшується рівними частинами в останні шість місяців відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною, зі сплатою плати за користування грошовими коштами в розмірі 25,99% річних, з кінцевим терміном повернення до 25.04.2015р. (включно).

Пунктом 11.4 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено, що правочин набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними взятих на себе зобов'язань.

Забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір іпотеки земельної ділянки, загальною площею 0,0228 га, що знаходиться за адресою: 99000, АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_3; земельної ділянки загальною площею 0,253 га, що знаходиться за адресою: 99000, АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_3; земельної ділянки загальною площею 0,0408 га, що знаходиться за адресою: 99000, АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_3; земельної ділянки загальною площею 302,9 кв.м, що знаходиться за адресою: 99000, АДРЕСА_3,10, яка належить ОСОБА_3.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-10571 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вказувалось вище, у відповідності до умов п.1.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. позивачем відкрито відповідачу кредитну лінію з лімітом в 400 000 грн.

У п.1.2 договору визначено, що кредит надається для поповнення обігових коштів.

Зі змісту п.2.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. вбачається, що видача кредитних коштів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника з позичкового рахунку.

Моментом надання кредиту вважається день видачі готівкових коштів з позичкового рахунку позичальнику в повній або частковій сумі кредиту (п.2.2 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р.).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було надано Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 кредитні кошти в межах ліміту, визначеного п.1.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. шляхом перерахування окремих траншів, зокрема: 27.04.2012р. перераховано 200 000 грн., 27.08.2012р. - 100 000 грн., 27.11.2012р. - 15 000 грн., 19.12.2013р. - 15 000 грн., 20.12.2012р. - 20000 грн., 06.02.2013р. перераховано 100 000 грн.

Факт перерахування банком грошових коштів позичальнику підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку відповідача.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалами від 18.08.2015р., від 16.09.2015р. та від 30.09.2015р. відповідача було зобов'язано надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача грошових коштів за договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. кредитної лінії.

Однак, відповідачем факт отримання від Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» грошових коштів в межах ліміту, визначеного договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р., заперечено не було.

Крім того, про дійсне отримання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 грошових коштів на підставі договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. також свідчать представлені до матеріалів справи докази часткового повернення кредитних коштів кредитору.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було належним чином виконано свої зобов'язання в частині перерахування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 кредитних коштів на підставі договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. в межах визначеного п.1.1 укладеного між сторонами правочину максимального ліміту кредитної лінії.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як зазначалось вище, п.1.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитору проценти у розмірі 25,99% річних.

У п.1.1.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що у випадку невиконання позичальником будь-якого з зобов'язань, що передбачені п.5.11-5.12 договору, плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30% річних, починаючи з дня невиконання зазначених зобов'язань. Сторони погодили, що зазначене збільшення процентної ставки не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до правочину.

У разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено договором, діюча на такий момент процентна ставка збільшується на двадцять одиниць і починає застосовуватись до взаємовідносин сторін, починаючи з дня, наступного за кінцевим днем повернення, до дня погашення заборгованості за кредитом. Сторони погодили, що зазначене збільшення процентної ставки не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до правочину (п.1.1.2 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р.).

Пунктом 3.2 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено, що нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Сплата відсотків здійснюється у валюті кредиту щомісячно, не пізніше десятого числа місяця, наступного за звітним. Датою сплати процентів є день зарахування грошових коштів на рахунок кредитора (п.п.3.3, 3.4 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р.).

Як свідчать матеріали справи, за весь час користування кредитними коштами, у відповідності до умов договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» нараховувались відсотки, а саме за період з 30.04.2012р. по 03.08.2015р. нараховано відсотки на загальну суму 98 823,26 грн.

Враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк внесення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 процентів за користування відновлювальною кредитною лінією, що були нараховані банком за період з 30.04.2012р. по 03.08.2015р. (включно), настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, позичальником нараховані за означений вище період користування кредитом проценти в повному обсязі не сплачувались, що підтверджується представленими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Зокрема, з наявної в матеріалах справи банківської виписки вбачається, що на виконання умов договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. відповідачем було сплачено проценти за користування кредитом на загальну суму 74 643,86 грн.

Отже, в результаті порушення позичальником умов кредитного договору стосовно строків внесення та розміру процентів, що підлягають сплаті за користування кредитною лінією (з урахуванням численних часткових сплат), у останнього утворилась заборгованість в сумі 24 179,40 грн.

Після здійснення наведеного заявником розрахунку заборгованості відповідача зі сплати процентів за користування кредитними коштами судом встановлено, що останній є арифметично вірним та обґрунтованим.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже вказувалось, ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У п.1.3 укладеного між сторонами правочину зазначено, що погашення кредитних коштів здійснюється до десятого числа місяця включно у відповідності до графіку, на позичковий рахунок кредитора. У випадку, якщо день сплати платежу припадає на вихідний, святковий або календарний день, котрий у поточному місяці відсутній (29, 30 або 31 число), то позичальник зобов'язаний сплатити платіж у наступний робочій день.

У додатку №1 до договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. контрагентами було погоджено графік зменшення максимального ліміту заборгованості.

Як вказувалось вище, пунктом 1.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено, що кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 25.04.2015р.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на умови договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. стосовно визначення конкретного строку виконання позичальником своїх боргових зобов'язань, суд дійшов висновку, що термін повернення відповідачем грошових коштів, що були отримані окремими траншами за спірним кредитним правочином, настав.

Однак, за твердженнями заявника, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, позичальником грошові кошти, які було отримано за спірним кредитним договором, у строк, передбачений договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р., повернуто в повному обсязі не було, в результаті чого у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 утворилась заборгованість в сумі 35 000 грн. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалами від 18.08.2015р., від 16.09.2015р. та від 30.09.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р.

Проте, відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності перед позивачем заборгованості у заявленому до стягнення розмірі з повернення кредитних коштів за договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. та сплати процентів за користування кредитною лінією не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Пунктом 6.4 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено право банку при настанні термінів сплати платежів, що передбачені правочином, здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунку позичальника, у разі їх наявності.

Наразі, наявні в матеріалах справи банківські виписки з рахунку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 свідчать про відсутність на них грошових коштів, що унеможливлювало реалізацію банком свого право на договірне списання та погашення у такий спосіб заборгованості відповідача.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи документи, з огляду на умови договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р., суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 35 000 грн., процентів за користування кредитними коштами в розмірі 24 179,40 грн., є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо частково задоволення вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 103 950 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 55 045,96 грн., штрафу в сумі 12 000 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 150,81 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У ч.2 ст. 549 Цивільного кодексу України зазначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 вказаного нормативно-правового акту).

Умовами п.9.1 договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. передбачено, що за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку 3% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 9.2 спірного правочину визначено, що за ненадання позичальником кредитору у встановлені договором терміни будь-яких документів, обов'язковість надання яких передбачено правочином, а також неповідомлення позичальником кредитора про факти, зазначені в п.5.1-5.12 (зокрема, п.5.1 передбачено обов'язок позичальника забезпечити своєчасну оплату платежів, передбачених договором) позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 3% від загальної суми отриманих кредитних коштів.

З огляду на порушення відповідачем строків повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом заявником було нараховано та заявлено до стягнення пеню за неповернення тіла кредиту за період з 27.04.2015р. по 03.08.2015р. на загальну суму 103 950 грн. та за кожен з періодів прострочення строків сплати процентів за користування кредитною лінією на загальну суму 55 045,96 грн.

Проте, за висновками суду, наведений заявником розрахунок є необґрунтованим з огляду на наступне.

Як зазначалось, у відповідності до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 09.09.2014р. Вищого господарського суду України по справі №917/251/14.

Тобто, у даному випадку, нарахування банком пені у розмірі 3% за кожен день прострочення є неправомірним, а наведений позивачем розрахунок повинен обмежуватись подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

Одночасно, за приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено судом, заявником було невірно визначено початок періоду нарахування пені за порушення строків сплати процентів. Наприклад, за проценти, нараховані за квітень 2015р., заявником здійснюється нарахування пені з 28.04.2015р., тоді як умовами договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. визначено оплату не пізніше десятого числа місяця, наступного за звітним. Тобто, останнім строком внесення процентів за квітень 2015р. було 12.05.2015р. (з урахуванням того, що 10.05.2015р. та 11.05.2015р. були вихідними днями), а право на нарахування штрафних санкцій виникло у заявника лише 13.05.2015р. Аналогічні помилки позивачем було допущено при нарахуванні пені за порушення строків сплати процентів, нарахованих за червень 2015р.

Одночасно, як вбачається з представленого Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» розрахунку пені, заявником розраховано та заявлено до стягнення неустойку станом на 03.08.2015р. Отже, з огляду на умови договору №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. стосовно строків оплати процентів, приймаючи до уваги визначений позивачем період нарахування штрафних санкцій (до 03.08.2015р. включно), суд дійшов висновку щодо необґрунтованості нарахування у межах розглядуваної справи пені за порушення строків сплати процентів, нарахованих за липень та серпень 2015р.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» не позбавлене права та можливості звернутись до суду з окремим позовом про стягнення з відповідача пені за порушення строків оплати процентів, нарахованих за липень та серпень 2015р.

Враховуючи наведені вище помилки заявника, після здійснення власного перерахунку, з огляду на приписи ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 5695,89 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 1929,14 грн.

Одночасно, на підставі умов договору п.9.2 №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» нараховано штраф в розмірі 12 000 грн. Наразі, судом встановлено, що заявником здійснено вірний розрахунок штрафу.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №ВКЛ-2010219 від 26.04.2012р. позивачем було нараховано 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 150,81 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку 3% річних від суми простроченого кредиту судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а вимоги в цій частині обґрунтованими.

Одночасно, при нарахуванні 3% від суми прострочених відсотків заявником було допущено ті ж самі помилки, що і при нарахуванні пені за порушення строків внесення процентів за користування кредитною лінією.

Здійснивши власний перерахунок, судом встановлено, що обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача 3% річних від суми прострочених відсотків в розмірі 141,09 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на помилки заявника, що були допущені при нарахуванні пені та 3% річних, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 35 000 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 179,40 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 103 950 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 55 045,96 грн., штрафу в сумі 12 000 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 150,81 грн. на визначені вище суми.

У відповідності до п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Згідно із ст.ст.1, 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Статтею 4 вказаного Закону України встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2015р. становить 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

Отже, при зверненні до суду з позовом про стягнення 230 610,97 грн. до Державного бюджету України позивачем повинно було бути внесено судовий збір в сумі 4612,22 грн.

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до рішення №51 від 02.03.2015р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» на підставі постанови №150 від 02.03.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» введено тимчасову адміністрацію позивача з 03.03.2015р.

Рішенням №71 від 08.04.2015р. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строк дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» визначено до 02.09.2015р.

Рішенням №147 від 03.08.2015р. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строк дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» продовжено до 02.10.2015р.

Відповідно до рішення №328 від 02.10.2015р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» на підставі постанови №181 від 02.10.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» розпочато процедуру ліквідації позивача з 05.10.2015р.

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) звільнена від сплати судового збору, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, а саме на загальну суму 79 230,31 грн., суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 1584,61 грн. (пропорційно задоволеним вимогам) підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

У п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору та якщо позов такої особи залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

Отже, судовий збір за позовні вимоги, в задоволенні яких судом відмовлено, не підлягає стягненню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», м.Київ до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Севастополь про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 35 000 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 179,40 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 103 950 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 55 045,96 грн., штрафу в сумі 12 000 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 150,81 грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (99040, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (01133, м.Київ, Печерський район, вул.Щорса, буд.36-Б, ) заборгованість за кредитом в сумі 35 000 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 24 179,40 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 5695,89 грн., пеню за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 1929,14 грн., штраф в сумі 12 000 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 284,79 грн. та 3% річних від суми прострочених відсотків в сумі 141,09 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (99040, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1584,61 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 28.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 30.10.2015р.

Суддя М.О.Любченко