ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015 року Справа № 904/4732/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Ситникова М.Ю.,

за участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність № 73 від 03.03.2015 року,

від відповідача-1: представник Пупченко В.В., довіреність № 16/08-15 від 19.08.2015 року,

від відповідача-2: представник ОСОБА_2, довіреність № 1041 від 14.08.2007 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року у справі № 904/4732/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Нікополь Дніпропетровської області

до

відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд", м. Нікополь Дніпропетровської області

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Нікополь Дніпропетровської області

про стягнення завданої шкоди у розмірі 91 312, 16 грн. та визнання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна б/н від 26.07.2006 року дійсним

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ГОЛІВУД", відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення з останніх на свою користь 91 312, 16 грн. завданої шкоди та визнання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 26.07.2006 року дійсним.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року у справі № 904/4732/15 (суддя Соловйова А.Є.) в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 26.07.2006 року підписаний між сторонами без додержання встановлених законом вимог щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, наявність яких впливає на дійсність такого договору, а отже він є неукладеним; окрім того, в матеріалах справі відсутні докази фактичної передачі майна в оренду. Також, місцевий господарський суд дійшов висновку, що звернувшись з вимогами про визнання дійсним спірного договору, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права. У позовних вимогах про стягнення шкоди судом відмовлено з тих підстав, що позивачем не доведено наявність у приміщенні, розташованому за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 32а, площею 187 кв.м, товару, на який у позивача наявне право власності, а отже позивачем не доведено факту втрати свого майна, що свідчить про відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для встановлення такої міри відповідальності як стягнення збитків. У зв'язку з необґрунтованістю заявлених позивачем вимог та відсутністю підстав для їх задоволення суд не досліджував обставини пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявили відповідачі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, не з'ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, позивач просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на ті обставини, що 19.07.2006 року між позивачем, відповідачем-1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акцепт" було укладено договір про сумісну діяльність, за умовами якого відповідач-1 зобов'язувався звільнити та надати приміщення площею 187 кв.м, розташоване за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 32а, у користування позивачу. На виконання вказаного договору 26.07.2006 року позивач та відповідач-1 уклали договір оренди частки (187 м кв.) торгового залу магазину, власником якого є відповідач-1, відповідач-1 фактично передав в оренду позивачу обумовлене договором оренди приміщення. За доводами позивача, відповідач-1 ухилився від нотаріального посвідчення договору оренди та його державної реєстрації, пославшись на те, що договір укладено не на частину будівлі або іншої капітальної споруди, а на невідокремлену частку торгівельного залу, розташованого в цій будівлі; також, відповідач-1 відмовився і від оформлення акту приймання-передачі приміщення в оренду, зазначивши, що договір оренди укладено на виконання договору про сумісну діяльність. В підтвердження виникнення між позивачем та відповідачем-1 фактичних орендних відносин позивач посилається на здійснення ним оплати орендної плати, укладення низки договорів щодо об'єкта оренди (централізованого спостереження за станом систем тривожної сигналізації, централізованої охорони майна, послуг електрозв'язку, абонентського обслуговування в мережі "Інтернет", добровільного страхування майна), отримання дозволу на розміщення об'єкту торгівлі, акт перевірки дотримання санітарного законодавства, інвентаризаційний опис щодо знаходження майна в об'єкті оренди, судові рішення. Як стверджує позивач, в подальшому, а саме наприкінці червня 2007 року, з боку ОСОБА_4 - директора відповідача-1 сталася спроба захоплення відкритого позивачем в орендованому приміщенні магазину "Квадратний метр", внаслідок дій якого було пошкоджено частину майна, що знаходилось в приміщенні магазину. Виходячи з цих обставин, та враховуючи вимоги постачальників, позивач прийняв рішення про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які знаходились в магазині. Комісією, до якої увійшли представники постачальників та представники позивача було проведено інвентаризацію (інвентаризаційний опис № 01 від 05.07.2007 року) з метою виявлення фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей у магазині та їх нестачі. Також, за доводами позивача, 17 липня 2007 року директором відповідача-1 - ОСОБА_4 за участю декількох службовців охоронної фірми було здійснено захоплення спірного орендованого приміщення, у якому знаходилося майно, що належало позивачу на праві власності. Позивач посилається на ряд судових рішень, якими, на його думку, були встановлені обставини щодо протиправного обмеження відповідачем-1 позивача у доступі до приміщення магазину, у якому знаходилось належне позивачу майно, обставин щодо укладення між позивачем та відповідачем-1 спірного договору оренди, на судове рішення, яким з позивача на користь ОСОБА_5 в якості відшкодування вартості майна, переданого останнім на відповідальне зберігання позивачу, стягнуто 27 600, 00 грн. Разом з тим, як вважає позивач, місцевий господарський суд, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору оренди дійсним, не встановив, що спірний договір не підлягає державній реєстрації, тому що орендована позивачем площа не може вважатися окремою частиною будівлі або споруди. Оскільки позивач та відповідач-1 досягли домовленості про всі істотні умови договору, частина торгівельної площі (187 кв.м) була фактично передана позивачу в користування, а позивач сплатив орендну плату за вказаними в договорі оренди реквізитами, позивач вбачає підстави вважати, що сторони договору фактично виконували взяті на себе договірні зобов'язання, а відтак вимоги позивача про визнання договору оренди дійсним на підставах, передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України, підлягають задоволенню. Відносно неправомірності відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення завданих збитків позивач зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином усі подані ним докази належності йому втраченого майна на праві власності (накладні, акти приймання-передачі, договори); так, за доводами позивача, суд надав оцінку лише інвентаризаційному опису № 01 від 05.07.2007 року. Окрім того, позивач вважає, що перебування майна, про відшкодування вартості якого заявлено позов у даній справі, саме у спірному орендованому приміщенні встановлено судовими рішеннями; привласнення цього майна, за доводами позивача, було здійснено саме відповідачами після захоплення магазину.

Відповідач-1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що спірний договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 26.07.2006 року строком дії з 26.07.2006 року до 31.12.2009 року (3 роки та п'ять місяців) не був укладений у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 793, ч. 1 ст. 794 ЦК України, оскільки сторони не дійшли згоди щодо основних умов договору оренди відповідно до ст.ст. 628, 759, 762 ЦК України, у тому числі щодо розміру орендної плати. Зазначені доводи відповідача-1 ґрунтуються на тому, що в ході розгляду справи позивач не надав до суду першої інстанції доказів належності першого аркуша договору оренди, на який він посилається та яким визначається розмір плати за користування майном, до другого аркуша цього договору. Відповідач-1 зазначає і про те, що договір оренди підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, відповідно, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у визнанні договору дійсним, оскільки він не є укладеним, не створює прав і обов'язків для сторін та за законом не може бути визнаний дійсним в судовому порядку. Також, відповідач-1 не погоджується з доводами та обґрунтуваннями позивача щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення та державної реєстрації спірного договору, вважаючи, що нормативні акти, на які посилається позивач, не поширюються на дані правовідносини. На думку відповідача-1, докази, на які позивач посилається в підтвердження виникнення між позивачем та відповідачем-1 орендних правовідносин (укладені щодо об'єкту оренди договори, дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі) не підтверджують вказані обставини, оскільки між відповідачем-1 та відповідачем-2 01.01.2001 року було укладено договір оренди, за яким спірне приміщення відповідач-1 надав в орендне користування відповідачу-2. Для обслуговування вказаного орендованого приміщення відповідачем-2 було укладено низку договорів та отримано дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі та послуг. Щодо доказів, які надав позивач в підтвердження орендних відносин з відповідачем-1, відповідач-1 зазначає, що відповідні договори, дозвіл на розміщення об'єктів торгівлі були укладені/отримані позивачем за обставин надання позивачем контрагентам, виконавчому органу Нікопольської міської ради нікчемного договору оренди. Відповідач-1 не погоджується з доводами позивача про оплату ним орендної плати, оскільки рахунок, на який позивачем здійснювалося перерахування коштів був закритий за ініціативою банку, а позивач за своєю заявою повернув перераховані кошти у сумі 224, 40 грн. Окрім того, вказане перерахування коштів було здійснено 24.07.2007 року, тоді як, за доводами позивача, порушення нібито його права з боку відповідачів (захоплення орендованого приміщення) відбулося 17.07.2007 року. Також, відповідач-1 не погоджується з твердженням позивача, що інвентаризаційний опис № 01 від 05.07.2007 року є доказом права власності позивача на майно, яке начебто було захоплене відповідачами. На думку відповідача-1, зазначений інвентаризаційний опис підтверджує не право власності позивача на перелічене в ньому майно, а перебування цього майна у позивача на праві відповідального володіння за договором відповідального зберігання від 04.01.2007 року, як майна фізичної особи ОСОБА_5, та саме в підтвердження таких обставин інвентаризаційний опис надавався до матеріалів цивільної справи № 182/5328/13ц, що перебувала в провадженні Нікопольського міськрайонного суду. В підтвердження відсутності правопорушень з боку відповідачів проти власності позивача відповідач-1 посилається і на постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Нікопольського МВ УМВС України у Дніпропетровській області ст. лейтенанта міліції Кущ С.Д. від 02.09.2007 року, винесену за результатами перевірки заяви ОСОБА_5 щодо факту неправомірного заволодіння майном посадовими особами відповідача-1, зокрема його директором ОСОБА_4 Відповідач-1 вважає безпідставним посилання позивача на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду від 07.08.2007 року у справі № 2-4885/07 та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2007 року, винесену державним виконавцем ВДВС Нікопольського МУЮ Зеленською С.О. Так, за доводами відповідача-1, Нікопольський міськрайонний суд ухвалив ухвалу, якою наклав арешт на майно в спірному приміщенні, не оглядаючи це майно, на підставі заяви позивача про забезпечення позову, а державний виконавець не виїжджала до спірного приміщення, не здійснювала опис майна та винесла відповідну постанову на підставі переліку майна, зазначеного в ухвалі суду. Відповідач-1 не погоджується з наданим позивачем розрахунком завданих збитків, зазначає про те, що сума стягнення не відповідає наданим позивачем накладним документам, а накладні документи - інвентаризаційному опису, у тому числі щодо кількості майна, так само вказані документи не співвідносяться і з описом майна, проведеним працівниками міліції, від 28.08.2007 року. Наведені факти, на думку відповідача-1, вказують на обставини штучної підгонки розрахунку збитків, враховуючи зокрема і те, що позивач подавав до суду першої інстанції коригування суми завданих збитків. Відповідач-1 погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Нікопольського міськрайонного суду від 10.10.2013 року у справі № 182/5328/13-ц, яке залишено апеляційною інстанцією в силі, не встановлює преюдиціальних фактів та факту захоплення спірного приміщення відповідачами, а лише містить правову оцінку доводів позивача.

Відповідач-2 письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав. Проте, у судових засіданнях апеляційного господарського суду відповідач-1 та відповідач-2 представлені одним представником. На запитання головуючого судді у судовому засіданні 06.10.2015 року, чи слід враховувати пояснення представника відповідачів та заперечення проти апеляційної скарги, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, наданому відповідачем-1, як заперечення проти апеляційної скарги і відповідача-2, представник відповідачів відповів, що надані ним пояснення та заперечення відповідача-1 у відзиві на апеляційну скаргу є доводами проти апеляційної скарги як відповідача-1, так і відповідача-2.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду 06.10.2015 року оголошено перерву на 20.10.2015 року.

У судовому засіданні 20.10.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 19.07.2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд" (сторона-1), Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцепт" (сторона-2) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (сторона-3) уклали договір про сумісну діяльність (а.с. 24-25, т. 1), за умовами якого (розділ 1) сторони за даним договором зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти у сфері розвитку торгівлі та послуг для мешканців міста Нікополь та Нікопольського району для досягнення перелічених у договорі спільних цілей.

За положеннями п.п. 3.1., 3.4., 5.1. договору про сумісну діяльність сторона-1 зобов'язується звільнити та надати в термін 7 днів з дня підписання даного договору існуюче приміщення площею 187 м кв., розташоване за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 32а, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд"; оформити договір оренди зі стороною-3 в термін 7 днів з дня підписання даного договору; зі свого боку, сторона-3 зобов'язується прийняти приміщення та оформити договір оренди зі стороною-1 в термін 7 днів з дня підписання даного договору.

26.07.2006 року (а.с. 26-27, т. 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд" (наймодавець) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (наймач) уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна (далі-Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1.) з метою ефективного використання нерухомого майна та на виконання раніше підписаного договору про спільну діяльність наймодавець передає, а наймач приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, що належить наймодавцю і знаходиться на балансі наймодавця, а саме частину нежитлового приміщення (майно) загальною площею 187,0 м2, яке розташоване за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 32а.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що майно передається в найм (оренду) з метою використання його під розміщення магазину товарів для ремонтно-оздоблювальних робіт, товарів та обладнання для дому.

Відповідно до пункту 8.1. Договору його укладено на термін з 26.07.2006 року до 31.12.2009 року включно.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України (в редакції на дату укладення спірного Договору) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно положень статті 793 Цивільного кодексу України (в редакції на дату укладення спірного Договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі (ч. 1). Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2).

Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше одного року, підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 794 ЦК України в редакції на дату укладення спірного Договору).

Як встановлено вище, пунктом 8.1. Договору передбачено, що його укладено на термін з 26.07.2006 року до 31.12.2009 року включно, тобто більше ніж на рік, а отже в силу приписів ч. 2 ст. 793 та ч. 1 ст. 794 ЦК України він мав бути посвідчений нотаріально та підлягав державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 210 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема, відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Зазначене узгоджується з роз'ясненнями, наведеними у абзаці шостому пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" з подальшими змінами і доповненнями.

Частиною другою статті 220 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо сторони домовилися стосовно усіх істотних умов договору і це підтверджується письмовими доказами та відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідні приписи частини другої статті 220 Цивільного кодексу України не застосовуються до правочинів, які підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України (у редакції, чинній до 01.01.2013 року) пов'язувався з державною реєстрацією; відповідні правочини не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05. 2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Спірний Договір не посвідчений нотаріально, його державна реєстрація не проведена.

Отже, враховуючи вищенаведені правові норми, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірний Договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 26.07.2006 року підписаний між сторонами без додержання встановлених законом вимог, наявність яких безпосередньо впливає на дійсність такого договору, а отже він є неукладеним, таким, який не зумовив виникнення прав та обов'язків сторін.

Також, відповідно до частини другої статті 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 795 ЦК України).

Умовами спірного Договору, а саме пунктом 2.1., передбачено, що наймач вступає у строкове платне користування майном у термін, зазначений в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання-передачі майна.

Доказів складання акту приймання-передачі майна - об'єкта оренди від відповідача-1 до позивача на виконання умов п. 2.1. Договору та вимог частини першої статті 795 ЦК України матеріали справи не містять. Позивач та відповідач-1 не заперечують, що акт приймання-передачі спірного майна в оренду між ними не складався, не підписувався.

Щодо інших доказів, на які позивач посилається в підтвердження фактичного виконання сторонами спірного Договору та фактичну передачу обумовленого Договором приміщення позивачу: типовий договір № 776 від 04.01.2007 року про надання послуг електрозв'язку (а.с. 18-19, т. 1), лист Нікопольського міжрайонного відділу Державної служби охорони УДСО при УМВС України у Дніпропетровській області від 18.07.2007 року № 1168 (а.с. 20, т. 1), дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі та послуг № 153 від 12.09.2006 року (а.с. 22, т. 1), договір № 5132/15-2007 від 20.06.2007 року централізованого спостереження за станом систем тривожної сигналізації та реагування ГЗ ПЦО на відповідні сигнали від 20.06.2007 року (а.с. 34-35, т. 1), договір № 5140/15-2007 від 20.06.2007 року на централізовану охорону майна на об'єкті підрозділом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (а.с. 36-37, т. 1), договір на абонентське обслуговування в мережі "Інтернет" № 04032000/а від 24.11.2006 року (а.с. 39, т. 1), договір добровільного страхування майна та відповідальності "малий бізнес" МБ 12/33 № 0001709 від 27.06.2007 року (а.с. 40-41, т. 1), акт перевірки дотримання санітарного законодавства від 29.12.2006 року (а.с. 43, т. 1), інвентаризаційний опис № 01 від 05.07.2007 року (а.с. 44-54, т. 1), постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.07.2007 року, від 11.08.2007 року, від 02.09.2007 року, від 10.03.2009 року (а.с. 55-59, 61, т. 1), лист в.о. прокурора м. Нікополя від 18.07.2007 року (а.с. 60, т. 1), постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2007 року (а.с. 62, т. 1), фотоматеріали (а.с. 63-74, т. 1), клопотання ОСОБА_4 до Нікопольського міськрайонного суду від 19.10.20011 року з додатками по справі № 2-695/11 (2-4382/10) (а.с. 75-77, т. 1), докази здійснення оплати за користування орендованим приміщенням та повернення вказаних коштів у зв'язку з закриттям банківського рахунку відповідача-1 (а.с. 32-33, т. 1) - вони не свідчать про дійсність укладеного між сторонами спірного Договору, оскільки, як зазначено вище, сторонами не дотримано щодо Договору вимог про його нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію, у зв'язку з чим Договір не вважається укладеним, а положення ч. 2 ст. 220 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів шкоди у сумі 91 312, 16 грн. апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За приписами частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України збитки визначаються: 1) як втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В обґрунтування заявлених вимог про відшкодування відповідачами завданої позивачу шкоди позивач послався на обставини фактичного користування приміщенням, щодо якого укладено спірний Договір оренди, знаходження у цьому приміщенні належного позивачу на праві власності майна, протиправного захоплення відповідачем-1 в особі його директора ОСОБА_4 орендованого позивачем приміщення та протиправного обмеження відповідачем-1 доступу позивача до цього приміщення, що призвело до втрати позивачем належного йому майна, яке відповідачі незаконно обернули у свою власність, чим спричинили позивачу шкоду у розмірі вартості втраченого майна. Окрім відповідача-1, особою, яка має відповідати за заявленими вимогами про відшкодування шкоди, позивач визначив і відповідача-2 з тих підстав, що ОСОБА_4 є не лише фізичною особою-підприємцем, але і директором та співзасновником відповідача-1; у 2001 році відповідач-1 та відповідач-2 уклали договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 1 431, 9 кв.м, яке розташоване за спірною адресою, і цей договір неодноразово продовжувався та був продовженим до 30.12.2011 року; відповідач-2, незважаючи на заборону Нікопольським міськрайонним судом передавати в оренду спірну частку торгового залу, неодноразово передавав її в оренду різним особам, а належне позивачу майно, як стверджував відповідач-2, частково було ним реалізовано, а частково використано за призначенням. Також, відповідач-2 приймав участь у якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у судовій справі Нікопольського міськрайонного суду, у якій розглядались вимоги за первісним позовом ОСОБА_5 та позивача до відповідача-1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як на правові підстави заявлених вимог про стягнення з відповідачів завданої позивачу шкоди позивач послався на ч. 1 ст. 193 ГК України (виконання суб'єктами господарювання господарських зобов'язань належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів), ч. 1 ст. 216 ГК України (господарсько-правова відповідальність настає за порушення у сфері господарювання та шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій), ст. 218 ГК України (підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання).

Вирішуючи спір у даній справі за вимогами про стягнення шкоди, місцевий господарський суд керувався, зокрема, приписами частини другої статті 224, статтею 225 Господарського кодексу України.

Однак колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що посилання на вказані вище норми матеріального права у даному випадку не є правильним.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, необхідним є з'ясування правових підстав покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору, від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Водночас необхідно враховувати, що можуть мати місце випадки, коли сторони перебувають у договірних відносинах, але заподіяння шкоди однією із сторін іншій стороні не пов'язане з виконанням зобов'язання, що випливає з цього договору. За таких обставин, незалежно від наявності договору, при вирішенні спору слід керуватися нормами ЦК України та ГК України щодо відшкодування позадоговірної шкоди.

Як встановлено вище, між сторонами не існувало договірних зобов'язань, шкода, про стягнення якої заявлено позов у справі, не є наслідком невиконання чи неналежного виконання договору, отже, до вимог про її стягнення підлягають застосуванню норми про відповідальність за делікт.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виходячи з наведеного, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб'єктивного права. Під збитками розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

За відсутності хоча б одного з вказаних вище елементів складу цивільного правопорушення цивільна відповідальність не настає.

Як наведено вище, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок заволодіння відповідачами спірним приміщенням, в якому знаходилося майно позивача, та відсутністю доступу позивача до вказаного майна, яке відповідачами позивачу не поверталось, позивач зазнав шкоди на суму 91 312, 16 грн.

Разом з тим, у спірних відносинах апеляційний господарський суд не вбачає складу (всіх елементів) цивільного правопорушення та підстав для стягнення з відповідачів шкоди у заявленій позивачем до стягнення сумі.

Зокрема, позивачем не доведено у встановленому порядку наявність шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як на докази спричинення позивачу шкоди у сумі 91 312, 16 грн. позивач посилається на інвентаризаційний опис № 01 від 05.07.2007 року (а.с. 44-54, т. 1), договір № 12-М від 04.01.2007 року (а.с. 97, т. 1), договір № 17.01-07 від 17.01.2007 року (а.с. 96, т. 1), накладні (а.с. 78-86, 98, т. 1) та акти приймання-передачі (а.с. 87-95, т. 1).

Враховуючи наведені вище надані позивачем докази, дійсно 04.01.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Акцепт" (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (отримувачем) укладено договір № 12-М, за умовами якого передбачалася поставка товару постачальником отримувачу за накладними, отримувач зобов'язувався прийняти товар за актами приймання-передачі та оплатити його.

17.01.2007 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (отримувачем) укладено договір № 17.01-07, за умовами якого також передбачалася поставка товару постачальником отримувачу за накладними.

Відповідно до умов обох договорів постачальник здійснює доставку товару на склад отримувача - м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 32а, магазин "Квадратний метр".

Як на виконання договору № 12-М від 04.01.2007 року, так і на виконання договору № 17.01-07 від 17.01.2007 року, здійснювалася поставка товару від постачальників позивачу (накладні, акти приймання-передачі - а.с. 78-95, 98, т. 1).

Поставка товару за вказаними накладними та актами приймання-передачі відбувалася у період з 12.01.2007 року по 13.07.2007 року, однак, враховуючи, що господарською діяльністю позивача є реалізація товарів, станом на 17.07.2007 року (дата, зазначена позивачем як дата не допуску позивача до приміщення магазину "Квадратний метр") вказані документи не можуть бути доказами для встановлення обставин, який саме товар, що поставлявся за накладними, про поставку якого складалися акти приймання-передачі, та у якій кількості, відповідно, і якої вартості залишився нереалізованим (чи не використаний іншим чином) та чи був він в наявності у спірному приміщенні.

05.07.2007 року комісією у складі директора ТОВ "Акцепт" ОСОБА_5 (голова комісії), ОСОБА_3 та ще двох членів комісії складено інвентаризаційний опис № 01, у якому наведено перелік товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться у магазині "Квадратний метр" по вул. Електрометалургів, 32а м. Нікополь на відповідальному володінні Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Проте, вказаний інвентаризаційний опис є внутрішнім документом позивача та складений лише представниками зацікавлених сторін, зокрема, самим позивачем.

Жодних інших документів, які б підтверджували наявність майна, належного позивачу на праві власності, у приміщенні спірного магазину на дату, визначену позивачем як дата не допуску позивача до цього приміщення, у тому числі і майна, переліченого позивачем в позовній заяві у визначеній позивачем кількості та на відповідну суму, чи втрату такого майна внаслідок дій відповідачів матеріали справи не містять.

Окрім того, апеляційний господарський суд критично оцінює вказаний інвентаризаційний опис як доказ підтвердження обставин втрати позивачем належного йому на праві власності майна, оскільки 28.08.2007 року оперуповноваженим СДСБЕЗ Нікопольського МВ УМВС України у Дніпропетровській області старшим лейтенантом Кущ С.Д. проведено опис майна, що перебувало у спірному приміщенні магазину, про що складено протокол огляду (а.с. 44-54, т. 2), однак, як зазначено у постанові про відмову у порушенні кримінального провадження від 02.09.2007 року (а.с. 63-64, т. 1), майно, описане у протоколі огляду (тобто майно, яке було в наявності після 17.07.2007 року), неможливо співставити з майном, яке знаходилося у приміщенні до 17.07.2007 року, оскільки працівникам міліції надано на підтвердження обставин наявності майна лише накладні на поставку товару, дані інвентаризації не були надані.

Щодо доводів позивача про вибуття з його власності товарів на заявлену суму внаслідок протиправних дій відповідачів, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази викрадення чи іншого протиправного вибуття із власності позивача відповідного майна саме внаслідок дій відповідачів. Водночас, інвентаризаційний опис не є тим доказом, який підтверджує протиправні дії відповідачів у зникненні товару та спричиненні позивачу матеріальної шкоди. Не є належним і допустимим доказом вказаний інвентаризаційний опис і у зв'язку з обставинами його складання та підписання лише зацікавленими особами.

Окрім того, наданий позивачем інвентаризаційний опис має численні помарки, закреслення, виправлення та дописки.

Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, на яку посилається позивач та яка була чинною на час виникнення спірних відносин, визначено порядок проведення інвентаризації юридичними особами. Можливість проведення інвентаризації у фізичної особи-підприємця положеннями даної Інструкції не передбачено, оскільки проведення інвентаризації базується на співставленні фактичних даних з даними бухгалтерського обліку, який фізична особа-підприємець відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вести не зобов'язана (веде спрощену систему обліку і звітності). Дані бухгалтерського обліку для співставлення відповідних даних позивачем до матеріалів справи не надавались.

Також, не підтверджує наявність певного майна у спірному приміщенні і постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2007 року, винесена на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2007 року по справі № 2-4885/07 (а.с. 193-201, 207-215, т. 1), оскільки акт опису та арешту майна держаним виконавцем за місцезнаходженням майна та у присутності сторін не складався, а отже не може бути належним доказом як фактичної наявності майна у спірному приміщенні, так і належності його на праві власності саме позивачу.

Вказана ухвала суду по справі № 2-4885/07 теж не встановлює факту, що майно, на яке накладено арешт, є власністю Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3; арешт накладено за переліком майна, наданим позивачами по цій справі: ОСОБА_5 та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, які в обґрунтування позовних вимог та заяви про забезпечення позову навели суду лише доводи про належність їм цього майна.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає можливості співставити дані вказаного інвентаризаційного опису, опису складеного працівником міліції та видаткових накладних, оскільки найменування товару, його кількість та вартість не співпадають за вказаними документами.

Враховуючи заперечення відповідачів проти заявлених позивачем вимог в частині стягнення шкоди, позивач коригував розрахунок суми спричиненої йому шкоди (не змінюючи позовні вимоги), уточнював перелік втраченого майна в порівнянні з наведеним у позовній заяві як на стадії розгляду справи судом першої шляхом подання додаткових пояснень до позовної заяви, так і при розгляді справи апеляційним господарським судом шляхом подання додаткових пояснень до апеляційної скарги (а.с. 44-49, т. 3; а.с. 162-166, т. 3), що свідчить про ті обставини, що і сам позивач не має змоги точно визначитися з переліком нібито втраченого ним майна, його кількістю та вартістю.

У рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2013 року по справі № 182/5328/13-ц (а.с. 203, т. 1), залишеному без змін судом апеляційної інстанції (а.с. 133-134, т. 3), суд послався на факт обмеження доступу позивача до приміщення за адресою вул. Електрометалургів, 32а у м. Нікополь з боку відповідачів як преюдиційний факт, встановлений рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2012 року (а.с. 205-206, т. 1).

Однак, ні судовими рішеннями по справі № 182/5328/13-ц, ні рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2012 року (провадження № 22-ц/480/7305/12) не встановлено факту протиправного заволодіння відповідачами майном позивача та яким саме.

Не встановлюють факт обмеження доступу позивача до спірного приміщення чи винесення відповідачами майна позивача зі спірного приміщення і постанови про відмову у порушенні кримінальних справ (а.с. 55-59, т. 1), оскільки за приписами ч. 4 ст. 35 ГПК України є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду в кримінальному провадженні або у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Жодного вироку про притягнення винних осіб до відповідальності за подіями, на які посилається позивач та які, за його доводами, спричинили шкоду, матеріали справи не містять.

Можливості самостійно встановити факт протиправного заволодіння відповідачами майном позивача та спричинення протиправних перешкод позивачу у доступі до спірного приміщення, при тому, що були відсутні правові підстави у позивача користуватися приміщенням, апеляційний господарський суд не має, оскільки процесуальний закон не наділяє його відповідними повноваженнями.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами наявності існування у спірних відносинах сукупності усіх елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для встановлення такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Позивачем не доведено перебування у вказаному приміщенні товару, на який у нього наявне право власності, його склад, кількість та вартість, як до моменту нібито порушення його прав з боку відповідачів, так і після, не доведено факту втрати (вилучення) свого майна, тобто факту понесення ним шкоди у певному розмірі; неправомірної діяльності відповідачів, підтвердженої належними доказами, яка була б в причинному зв'язку зі спричиненою шкодою.

У зв'язку з наведеним, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог і в частині стягнення шкоди у сумі 91 312, 16 грн.

Також, місцевим господарським судом правомірно не досліджувалося питання щодо позовної давності, про сплив якої заявлено відповідачами, оскільки у даному випадку позов не підлягає задоволенню з підстав його необґрунтованості.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи позивача, що спірна частка торгівельного залу площею 187 кв.м не може вважатися окремою частиною будівлі, а отже договір оренди не підлягав обов'язковій державній реєстрації. Частина приміщення є об'єктом нерухомості, частиною внутрішнього об'єму житлових будинків/будівель, обмеженою будівельними елементами, а отже підпадає під визначення окремої частини будівлі, передача в оренду якої на строк, що перевищує один рік, на момент укладення Договору потребувала нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Виділення вказаної частини приміщення в самостійний об'єкт нерухомості не вимагається приписами ст.ст. 793, 794 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє решту доводів позивача, наведених в обґрунтування апеляційної скарги як таких, що спростовуються зазначеним вище.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача на це рішення - без задоволення.

Помилкова правова кваліфікація спірних відносин (договірні збитки, а не позадоговірна шкода (делікт)), не призвела до прийняття місцевим господарським судом неправильного рішення у справі, відповідно, не є підставою для зміни або скасування рішення суду.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року у справі № 904/4732/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2015 року у справі № 904/4732/15 залишити без змін.

Повна постанова складена 26.10.2015 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецова

Суддя А.Є. Чередко