ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р.Справа № 916/2342/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.

Суддів: Журавльова О.О., Головея В.М.,

при секретарі судового засідання Максиміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - не зявився, повідомлений належним чином;

від відповідача - не зявився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Одеської області від 28 липня 2015 року

по справі № 916/2342/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 67947,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 67947,40 грн., з яких 61944,7грн. боргу та 6002,7грн. сплати 3% річних за договором про співпрацю № 10/23 від 05.07.2010р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 28 липня 2015 року по справі № 916/2342/15 (суддя Демешин О.А.) в задоволенні позову відмовлено повністю, з підстав того, що позовні вимоги не доведені належним чином, з накладної не вбачається, що постачальником була ФОП ОСОБА_2 (відповідач по справі), позивачем не доведено факту повернення частини неліквідного товару відповідачу, оформленого відповідною накладною про повернення товару, не доведено факту здійснення оплати на вказану суму. Однак, позивачем не надано доказів оплати товару ні у доларах США, ні у національній валюті України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що чинним законодавством не заборонено перебування у власності громадян іноземної валюти, і вони як власники можуть володіти, користуватися і розпоряджатися нею на власний розсуд. Тому позивач цілком обґрунтовано та законно перерахував існуючий борг в доларах США в гривню та просив суд стягнути суму боргу саме в гривні.

Також апелянт вважає необґрунтованими та безпідставними висновки суду про недостатність доказів оплати, доказів того що постачальником була ФОП ОСОБА_2

На думку скаржника, саме акти звірки взаєморозрахунків спростовують висновки суду і є доказом того, що ФОП ОСОБА_2 має заборгованість перед позивачем в сумі 2944 дол. США.

В судове засідання 27.10.2015 року не зявились представники сторін, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 з останніми змінами від 17.10.12 року особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення сторін про дату, час та місце судових засідань.

Причини неявки повноважних представників сторін суду не відомі.

Судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року зі змінами від 17.10.2012 року № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважних представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2010р. між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір про співпрацю № 10/23, відповідно до умов якого сторони зобов'язались сумісними зусиллями діяти в сфері торгівлі джинсовими виробами для досягнення спільних цілей: розвиток торгівельної мережі магазинів торгової марки Джинси Суперціна в м.Києві.

Позивач стверджує, що на виконання вказаного договору нею було одержано на реалізацію товар та сплачено за нього 6505 доларів США.

У зв`язку з тим, що товар не користувався попитом, відповідно до п.7.9. договору, відповідач повернула його 50% відповідачу з метою заміни. Однак, заміна не була здійснена, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 2944 долари США.

Посилаючись на неоплату відповідачем заборгованості, перерахувавши вказану суму доларів США по курсу НБУ станом на 20.02.2015р. у національну валюту, позивач просить стягнути з відповідача борг в розмірі 61944,7грн., а також 3% річних у розмірі 6002,7грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Аналогічні положення містяться в ч. 1, ч. 7 ст. 193 ГК України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в позові з огляду на недоведеність позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається лише, що між сторонами укладено договір №10/23 від 05.07.2010р., що підписаний обома сторонами та скріплений печаткою відповідача.

Відповідно до видаткової накладної № від 13.07.2010 року на суму 6505 дол.США, постачальником товару являється «Основна фірма», отримувачем ОСОБА_1 При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що Основна фірма це ФОП ОСОБА_2

Крім того, відсутні також докази оплати товару за накладною, докази повернення неліквідного товару, поставленого саме за накладною №, його обсяг, вартість, дата повернення тощо.

Судова колегія цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності первинних бухгалтерських документів, що підтверджують повернення товару та його оплату, неможливо встановити конкретну суму заборгованості відповідача.

Доводи апелянта про підтвердження наявності заборгованості актом звірки взаєморозрахунків та актом корегування звірки взаємних розрахунків відхиляються колегією суддів, оскільки чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", вказаний акт є зведеним обліковим документом, який фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами договором, актами, видатковими накладними, рахунками, платіжними дорученнями тощо.

За таких обставин, оскільки позивач не довів належними первинними документами наявності заборгованості відповідача, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У звязку з відмовою в задоволенні стягнення основної заборгованості, правомірною є відмова у стягненні 3% річних, сума яких є похідною від основної заборгованості. Крім того, річні нараховуються з моменту виникнення грошового зобовязання, а їх нарахування з наступного дня після підписання акту коригування звірки взаєморозрахунків є невірним.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 28 липня 2015 року по справі № 916/2342/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 28.10.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя О.О. Журавльов