ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015р. Справа№ 914/2705/14

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Матвіїва Р.І., судді Сухович Ю.О., судді Кітаєвої С.Б. при секретарі судового засідання О. Сало розглянув матеріали справи

за позовом: Науково-виробничого підприємства Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова, м.Харків

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВОНА, м.Львів

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 МКБ, м.Київ

про: визнання недійсним договору №001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008р. та застосування наслідків недійсності договору страхування шляхом стягнення 8746,24 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: не зявився;

відповідача 1: ОСОБА_2 представник на підставі довіреності №12/01 від 12.01.2015 року;

відповідача 2: ОСОБА_3 представник на підставі довіреності № 914/юр від 14.01.2015 року.

Обставини розгляду справи. Рішенням господарського суду Львівської області від 13.10.2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2015 року Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі Господарського суду Львівської області № 914/2705/14 та рішення Господарського суду Львівської області від 13.10. 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. Згідно з довідкою про автоматичний розподіл справ між суддями від 06.05.2015 року справу призначено судді-доповідачу ОСОБА_4

Ухвалою суду від 08.05.2015 року прийнято до нового розгляду та порушено провадження у справі за позовом Науково-виробничого підприємства Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВОНА та Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 МКБ про визнання недійсним договору №001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008р. та застосування наслідків недійсності договору страхування шляхом стягнення 8746,24 грн. Розгляд справи призначено на 02.06.2015 року.

У судове засідання 02.06.2015 року сторони явки представників не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. Від позивача та відповідача 1 через канцелярію суду надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. Вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі сторонами не виконано. Судом відкладено розгляд справи на 16.06.2015 року.

У судове засідання 16.06.2015 року представник позивача не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника. Представник відповідача 1 у судове засідання з`явився, проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву, зазначив про сплив позовної давності щодо заявлених вимог. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Судом відкладено розгляд справи на 02.07.2015 року.

У судове засідання 02.07.2015 року представник позивача не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився. Представник відповідача 2 у судове засідання з`явився, проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву. Розгляд справи відкладено на 09.07.2015 року.

У судове засідання 09.07.2015 року представник позивача не зявився. Представники відповідачів проти позовних вимог заперечили. Ухвалою суду від 09.07.2015 року призначено колегіальний розгляд справи № 914/2705/14 у складі трьох суддів. Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 10.07.2015 року до складу колегії суддів визначено суддю Ділай У.І. та суддю Кітаєву С.Б. Розгляд справи призначено до розгляду в судовому засіданні 27.08.2015 року.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.08.2015 року у звязку з перебуванням судді Ділай У.І. у відпустці суддю Ділай У.І. замінено на суддю Сухович Ю.О. У судове засідання 27.08.2015 року представник позивача не зявився, причин неявки суду не повідомив, вимоги попередніх ухвал суду не виконав. Представник відповідача 1 у судове засідання з`явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Судом відкладено розгляд справи на 29.09.2015 року.

У судове засідання 29.09.2015 року представник позивача не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника. Представником відповідача 1 всі вимоги попередніх ухвал суду виконано. Представник відповідача 2 у судове засідання з`явився, подав доповнення до відзиву на позовну заяву. Судом відкладено розгляд справи на 13.10.2015 року.

У судовому засіданні 13.10.2015 року зявилися представники відповідачів, проти позову заперечили.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Представникам сторін, що брали участь в судових засіданнях, розяснено зміст ст. ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України щодо його прав та обовязків, зокрема про право заявляти відводи судді.

Клопотань щодо технічної фіксації судового процесу сторони не заявляли.

У судовому засіданні 13.10.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору. Науково-виробниче підприємство «Академія» Товариства інвалідів Київського району м.Харкова звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона» та до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» про визнання недійсним договору №001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008 року, укладеного між Науково-виробничим підприємством «Академія», Акціонерним товариством закритого типу страховою компанією «Велта» та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_1 банк МКБ» в особі Харківської філії ВАТ «ОСОБА_1 банк МКБ» та застосування наслідків недійсності договору страхування шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона» грошових коштів в сумі 8746 грн. 24 коп., оскільки під час укладення та в процесі виконання спірних договорів страхування ОСОБА_5 було використано підроблені (фіктивні) документи: наказ № 23/07 від 15.05.2007 року, контракт від 15.05.2007 року, довіреність, печатку позивача.

У процесі нового розгляду справи представник позивача подав пояснення по суті спору, посилаючись на положення ч. 2 ст. 202, ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України просив позовні вимоги задоволити. Зазначив, що йому стало відомо про те, що від його імені було укладено договір добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ №001317 від 10.06.08 року, підписаного ОСОБА_5, однак, для підписання спірних договорів, 30 травня 2008 року ОСОБА_5, використовуючи завідомо для нього фіктивний наказ про призначення його комерційним директором № 23/07 від 15.05.2007 року, ввівши таким чином в оману директора НВП «Академія» ОСОБА_6, отримав від нього нотаріально посвідчену довіреність на право здійснення представництва позивача перед третіми особами. Право на підписання будь-яких договорів від імені позивача без довіреності мав лише директор Науково-виробничого підприємства «Академія» Товариства інвалідів Київського району міста Харкова - за посадою. Всі інші особи для укладення договорів від імені позивача мають отримати письмову згоду останнього, оформлену у вигляді довіреності на вчинення відповідних дій.

Відповідач 1, як і на попередньому розгляді справи, так і у процесі нового розгляду справи, позовні вимоги заперечив, зазначив, що з наведених позивачем обставин вбачається, що спірні договори з позивачем не укладались, а правочин, який не вчинено, не може бути визнаний недійсним. Оскільки відповідачі не укладали договір з позивачем, то і не можуть бути застосовані наслідки недійсності цього договору шляхом стягнення з відповідача 1 на користь позивача грошових коштів у сумі 8 746,24 грн. Крім того, на момент перерахування вищезазначеної суми відповідач 1 не знав і не міг знати про те, що у гр. ОСОБА_5 відсутнє право на розпорядження грошовими коштами позивача. Крім цього, відповідач 1 заявив про сплив позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Відповідач 2 у процесі розгляду справи проти позовних вимог заперечив, у відзиві на позовну заяву зазначив про відсутність підстав для визнання договору страхування № 001317 від 10.06.2008 року недійсним внаслідок його неукладення та відсутності ознак його виконання. А спірний договір є не укладеним, оскільки посадові особи НВП "Академія" не підписували платіжних доручень щодо сплати страхового платежу, Науково-виробниче підприємство "Академія" не сплачувало ПАТ «Страхова компанія «Вона» страхового платежу, відповідно позивач не тільки не укладав оспорюваний договір страхування, але і не вчиняв дій щодо його виконання.

Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що судами попередніх інстанцій визначено спірний договір неукладеним, не встановивши чи в належній формі його оформлено і які саме істотні умови в ньому відсутні. Крім того, суди не спростували обставин виконання договору саме його сторонами, зокрема, позивачем, адже страховий платіж сплачено з його рахунку, а не з власних коштів ОСОБА_5 Вищий господарський суд України вказав, що особа, яка не приймала участі в укладенні договору, тобто, її волевиявлення на укладення договору було відсутнє, втім такий договір укладено від її імені іншою, не уповноваженою особою, однак виконано саме за її рахунок, чим порушено майнові права або охоронювані законом інтереси цієї особи, вона має право звернутись до суду за захистом шляхом вчинення позову про визнання такого договору недійсним. Зазначеного вище суди попередніх інстанцій не врахували і внаслідок відмови в позові через визначення спірного договору неукладеним не розглянули по суті питання дійсності/недійсності договору, тобто, не встановили обставин, які входять до предмету доказування у справі, і підстав, з якими закон повязує визнання договору недійсним.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне. Між Акціонерним товариством закритого типу страховою компанією «Велта» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вона», надалі по тексту рішення - страховик за договором, відповідач 1 по справі), Науково-виробничим підприємством «Академія» Товариства інвалідів Київського району м. Харкова (надалі по тексту рішення - страхувальник за договором, позивач по справі) та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_1 МКБ» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 МКБ», надалі по тексту рішення - вигодонабувач за договором, відповідач 2 по справі) укладено договір № 001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008 року (надалі по тексту рішення - договір), відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є страхування майна, далі «застраховане майно», переданого страхувальником в заставу згідно умов договору застави №3/08-25 від 10.06.2008 року (надалі договір застави) і відповідно до кредитного договору №К/08-15 від 10.06.2008 року, які укладено між страхувальником і ВАТ «ОСОБА_1 МКБ», з метою відшкодування збитку, заподіяного в результаті настання страхового випадку.

Від імені позивача зазначений договір підписано комерційним директором Науково-виробничого підприємства «Академія» Товариства інвалідів Київського району м. Харкова Мясоєдовим ОСОБА_7.

На виконання умов договору, зокрема п. 4.6, здійснено страховий платіж в розмірі 8746 грн. 24 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1206/5 від 12.06.2008 року (копія знаходиться в матеріалах справи) із зазначенням платника НВП «Академія» та отримувача АТЗТ СК «Велта» .

Вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 року по кримінальній справі №638/6555/13-к встановлено факт використання завідомо фіктивних документів, а саме: наказу №23/07 від 15.05.2007 року про призначення ОСОБА_5 комерційним директором Науково-виробничого підприємства «Академія» Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, контракту від 15.05.2007 року з комерційним директором, а також довіреності, отриманої обманним шляхом, та визнано гр. ОСОБА_5 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України (копія вироку знаходиться в матеріалах справи). В межах кримінального провадження по зазначеній вище справі, висновком від 29.10.2008 №472 експерта сектору технічного дослідження документів і почерку відділу криміналістичних досліджень Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні МВС України в Харківській області встановлено, що відбитки круглої печатки в документах, перерахованих в п. 1 графи "На експертизу представлено:" цього висновку (в тому числі на спірному договорі страхування), нанесені за допомогою рельєфного еластичного кліше, виготовленого із застосуванням фотополімерної технології. Дані відбитки нанесені не печаткою НВП "Академія", вільні зразки якої представлені на дослідження, а іншою печаткою. Зображення відтисків круглої печатки в документах, перерахованих в п. 2 графи "На експертизу представлено:", відтворені шляхом струменевого друку з використанням вивідного друкуючого пристрою до ПК. Крім цього, висновком експерта № 513 від 03.12.2008 року встановлено, що платіжне доручення № 1206/5 від 12.06.2008 року підписане ОСОБА_5, а вироком суду по кримінальній справі щодо нього встановлено, що ОСОБА_5 не мав жодних повноважень щодо розпорядження грошовими коштами НВП "Академія".

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, сторонами не заперечувались та документарно не спростовувались.

Дослідивши вже наявні та представлені у процесі нового розгляду справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, врахувавши зауваження колегії суддів Вищого господарського суду України, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленумом Вищого господарського суду України у п. 2.6 Постанови №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» розяснено, що у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як зазначає позивач та встановлено Вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 року по кримінальній справі №638/6555/13-к, наказ про призначення ОСОБА_5 комерційним директором Науково-виробничого підприємства «Академія» Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, контракт з комерційним директором були підробленими документами, а довіреність - отримана обманним шляхом, тобто ОСОБА_5 не був уповноваженою особою позивача, яка мала б право вчиняти від її імені юридично значущі дії.

Вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою (ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України).

Так, ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 640 Цивільного кодексу України передбачено що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За змістом статей 641-642 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не встановлено законом.

В силу ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Так, укладений між сторонам спору договір страхування № 001317 містить усі істотні умови договору у відповідності до наведеної норми, однак, такі умови не були погоджені, а сам договір не був підписаний, стороною договору - Науково-виробничим підприємством Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова, так як встановлено відсутність повноважень у ОСОБА_5 як представника позивача. Так, як не спростовується матеріалами справи та визнається самим позивачем, Науково-виробничим підприємством Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова не надавалося дозволу товариству на укладення договору страхування, не доручалося посадовим особам Науково-виробничого підприємства Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова підписувати будь-які договори. Науково-виробниче підприємство «Академія» не зверталося до Акціонерного товариства закритого типу страхової компанії «ВЕЛТА» про укладення зазначеного договору. Позивач не підписував оспорюваний договір, не скріплював його своєю печаткою і не вчиняв дій щодо його схвалення. ОСОБА_5, не перебуваючи у трудових відносинах з Науково-виробничим підприємством Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова, підписав зазначений договір, що встановлено кримінальною справою № 638/6555/13-к, однак, Науково-виробничим підприємством Академія Товариства інвалідів Київського району м.Харкова не узгоджувалися умови оспорюваного договору страхування та не надавалася згода на їх підписання.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України). Тобто, недодержання сторонами обовязку щодо погодження істотних умов договору тягне за собою визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся), а не недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Суд також звертає увагу на те, що постановою Вищого господарського суду України по справі №5023/6400/11-33/226 від 31.07.2014 року встановлено, що кредитний договір №К/08-15 від 10.06.2008 року та договір застави реєстраційний №3/08-25 від 10.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_1 банк МКБ» в особі Харківської філії та Науково-виробничим підприємством «Академія» Всеукраїнської громадської організації «Союз організацій інвалідів України» - товариства інвалідів Київського району м.Харкова є неукладеними, а не недійсними.

Встановивши, що правочин не є вчиненим, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним (п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір страхування не укладався, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог Науково-виробничого підприємства «Академія» Товариства інвалідів Київського району міста Харкова про визнання вказаного договору недійсним. До неукладених правочинів не застосовуються наслідки недійсних правочинів, відповідно, підстав для стягнення грошових коштів з відповідача 1 як таких, що були сплачені за недійсним правочином, про що зазначив позивач у позовній заяві, немає.

Стосовно тієї обставини, що страховий платіж сплачено з рахунку позивача, а не з власних коштів ОСОБА_5, і що такий договір укладено від імені позивача іншою, не уповноваженою особою, однак, виконано саме за її рахунок, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. У даному випадку страховий платіж, який мав здійснюватись на виконання умов договору, здійснювавася не стороною договору позивачем по справі, а особою, яка неправомірно діяла від його імені. Відтак, той факт, що кошти були перераховані неуповноваженою особою не в інтересах позивача є неспростованим і не може свідчити про волевиявлення позивача на вчинення такої дії та про виконання догвоору його стороною.

У процесі нового розгляду справи відповідачем 1 у відзиві від 12.06.2015 року заявлено про сплив строків позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки позивач дізнався про укладення договору ОСОБА_5 ще в кінці 2008 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд зазначає, що встановивши вище відсутність підстав для задоволення позовних вимог у звязку з відсутністю факту укладення оспорюваного договору, зважаючи на те, що судом не встановлено порушення охоронюваного законом інтересу позивача, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача в повному обсязі. Позивач відповідно до п. 19 ч.1 ст. 15 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору за подання позову, з яким він звернувся до суду. Пленумом Вищого господарського суду України у п. 4.5 постанови №7 від 21.02.213 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розяснено, що у випадках, коли позивач звільнений від сплати судового збору і позов залишено без задоволення судовий збір не стягується.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 19.10.2015 року.

Головуючий cуддя Матвіїв Р.І.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Кітаєва С.Б.