РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015Справа №910/17666/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ХХІ" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Златобанк" про визнання недійсним договору, за участю представника позивача - Сівак О.В., довіреність №01-10/15-01 від 05.10.2015 року, відповідача 1- Мостепанюка В.І., довіреність б/н, від 05.10.2015 року, відповідача 2- не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ХХІ" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (надалі - відповідач-1) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. і зареєстрованого в реєстрі за №9492 від 18.07.2012 року, який було укладено між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Публічним акціонерним товариством "Златобанк", з тих підстав, що вони укладені з порушенням чинного законодавства України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.07.2015 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 29.07.2015.

29.07.2015 року відповідачем 1 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом; при цьому порядок укладення договору відступлення права вимоги встановлений статтями 512 - 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору вказаними статтями ЦК України не передбачено; договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до статті 203 ЦК України; позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позову на підтвердження наявності порушення своїх прав та інтересів.

14.09.2015 року відповідачем 1 через канцелярію суду надано клопотання про залучення до участі в справі в якості відповідача 2 Публічне акціонерне товариство "Златобанк".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.09.2015 року залучено до участі в справі в якості відповідача 2 Публічне акціонерне товариство "Златобанк".

07.10.2015 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про залучення ТОВ «ІФК «Євроінвестбуд» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

19.10.2015 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про залучення ТОВ «ІФК «Євроінвестбуд» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Враховуючи норму ст.27 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011.).

З урахуванням наведеного, клопотання від 07.10.2015 року та від 19.10.2015 року судом визнано необґрунтованими, враховуючи, що у зв'язку з прийняттям рішення у даній справі ТОВ «ІФК «Євроінвестбуд» не буде наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

19.10.2015 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про витребування у відповідача доказів, в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

19.10.2015 року позивачем в судовому засіданні заявлено усне клопотання про залишення позову без розгляду.

Проте, згідно зі статтею 81 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд залишає позов без розгляду, якщо:

позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору;

громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

В задоволенні клопотання позивача про залишення позову без розгляду судом відмовлено за необґрунтованістю.

В судове засідання, призначене на 19.10.2015 року представник відповідача 2 не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 64 ГПК України.

Враховуючи те, що нез'явлення представника відповідача 2 не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності представника відповідача 2 за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ПАТ «ЗлатоБанк» (відповідачем 2) та ТОВ «Агро ХХІ» (позивачем) були укладені кредитні договори №25/08/КL від 06.08.2008 року, №28/08/ КL від 06.08.2008 року, №29/08/ КL від 06.08.2008 року, №03/09/ КL від 20.01.2009 року та договір про надання овердрафту №100/12-OVER від 11.05.2012 року.

18.07.2012 року між ПАТ «ЗлатоБанк» (первісний кредитор - відповідач 2) та ПАТ «Дельта Банк» (новий кредитор - відповідач 1) було укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор отримав у власність всі права вимоги (як існуючі так і майбутні, як наявні, так і умовні) первісного кредитора до позичальників за договорами визначеними в п. 3.1. цього договору (п. 3.1., 3.2., 3.3. договору відступлення прав вимоги).

Відповідно до додатку №1 до договору відступлення права вимоги первісний кредитор відступив новому кредитору, зокрема, право вимоги до боржника ТОВ «Агро ХХІ» (позивача) за кредитними договорами №25/08/КL від 06.08.2008 року, №28/08/ КL від 06.08.2008 року, №29/08/ КL від 06.08.2008 року, №03/09/ КL від 20.01.2009 року та договором про надання овердрафту №100/12-OVER від 11.05.2012 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 1078 ЦК України, не містить предмету договору, зазначає про відсутність у сторін спеціальної ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Проте, відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Правовідносини, що склалися в результаті укладення спірного договору не підпадають під визначення «факторингу», який є окремим цивільним інститутом та регулюється ст.ст. 1077-1086 ЦК України.

Спірний договір про відступлення права вимоги є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні (який регулюється cт.cт.512-517 ЦК України), а не договором надання фінансової послуги (фінансування) - факторингу (ст.ст. 1077-1086 ЦК України.)

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, з врахуванням вище наведеного доводи позивача щодо того, що договір про відступлення права вимоги від 18.07.2012р. за своєю суттю є договором факторингу судом визнаються необґрунтованими.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом не встановлено факту невідповідності в момент вчинення спірного договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Слід зазначити, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 18.07.2012р. не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір про відступлення права вимоги, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Оскільки, за заявленими вимогами позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, не надано доказів порушення своїх прав та інтересів укладенням оспорюваного договору, то в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 18.07.2012 року слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 29.10.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна