РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/23940/15

За позовом Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області

до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

про стягнення 11 586, 58 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Бойко Л.Я.

від відповідача: Чуб А.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про стягнення солідарно заборгованості за послуги з охорони у розмірі 9 866, 25 грн., 796, 62 грн. - пені за порушення грошового зобов'язання, 79, 66 грн. - 3 % річних від прострочено суми, 131, 86 грн. - інфляційних втрат та 712, 19 грн. - 10 % неустойки (штраф). Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» зобов'язань щодо оплати послуг охорони відповідно до мов договорів № 17-41285/112 від 10.10.2008 р., № 17-41286/112 від 10.10.2008 р. та № 2684 від 03.09.2012 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23940/15, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.09.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» подало відзив на позовну заяву, у яком проти позову заперечило мотивуючи свої заперечення тим, що постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 р. відкликано банківську ліцензію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» та вирішено ліквідувати банк та рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 р. № 158 розпочато процедуру ліквідації, у зв'язку з чим вимоги позивача, як кредитора Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», мають заявлятись у порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 р. припинено провадження у справі № 910/23940/15 в частині вимог Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У даному судовому засідання представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 21.10.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.10.2008 р. та 03.09.2012 р. між Управлінням державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та Відкритим акціонерним товариством «Український професійний банк» (на даний час - Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк») укладались договори на охорону об'єктів постами фізичної охорони Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України № 17-41285/112, № 17-41286/112 та № 2684, за умовами яких позивач зобов'язався здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення схоронності, цілісності від протиправних посягань, припинення несанкціонованого доступу сторонніх осіб до об'єктів Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», переданих останнім.

За умовами договорів № 17-41285/112 від 10.10.2008 р., № 17-41286/112 від 10.10.2008 р. та № 2684 від 03.09.2012 р. акти виконаних робіт підписуються сторонами у кінці кожного календарного місяця, а також по закінченню терміну дії договорів.

Послуги Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області оплачуються відповідно до визначених тарифів та кількості годин щомісячно на підставі виставлених позивачем рахунків.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» допущено порушення зобов'язань за договорами № 17-41285/112 від 10.10.2008 р., № 17-41286/112 від 10.10.2008 р. та № 2684 від 03.09.2012 р щодо оплати наданих позивачем послуг з охорони, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на загальну суму 9 866, 25 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідально до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» факт отримання послуг за договорами № 17-41285/112 від 10.10.2008 р., № 17-41286/112 від 10.10.2008 р. та № 2684 від 03.09.2012 р. не заперечив, проте заявлених до нього вимог не спростував, обґрунтувань щодо наявності об'єктивних підстав неможливості виконання зобов'язань не навів.

Між тим, заперечення відповідача ґрунтуються на неможливості задоволення вимог позивача з огляду на обмеження встановлені ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як встановлено судом, постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 р. відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 р. № 158 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 31.08.2015 р. до 30.08.2016 р.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначаються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у вказаних правовідносинах.

Відповідно до п.п. 5-4, 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; кредитором є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором банку, відповідач - боржником, а його зобов'язання, що виникли з договорів про надання послуг є майновими у розумінні ст.ст. 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим такі правовідносини є предметом регулювання Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р. № 901/9229/14 та від 15.01.2015 р. № 915/913/14 а також у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14, від 10.06.2015 р. у справі № 927/1379/14, від 29.04.2015 р. № 3-61гс15 та від 01.04.2015 р. № 3-25гс15.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Частиною 45 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відтак, вимоги позивача, що заявлені у даній справі є предметом регулювання Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та мають розглядатись у порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов'язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п'ятою цієї статті.

У даному випадку відомостей щодо звернення позивача з вимогами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» матеріали справі не містять.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що у процесі ліквідації банку, розпорядження майном банку, в тому числі його грошовими коштами, здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є спеціальним нормативним актом у порядку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Тобто, солідарний обов'язок боржників випливає безпосередньо з умов договору або на підставі норм закону, в той час положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» не містять положень щодо солідарної відповідальності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за зобов'язаннями банку, який перебуває у процедурі ліквідації.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 26.10.2015 р. .

Суддя Пригунова А.Б.