ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.10.2015 Справа № 907/572/15

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Ващиліної Н.М., суддів Пригари Л.І., Ремецькі О.Ф.,

розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський акціонерний банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_1, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю „Проект Фортуна, м. Київ

про визнання нікчемним договору купівлі-продажу, укладеного 07.02.2014р. між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Проект Фортуна, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №200; визнання нікчемним акту приймання-передачі від 07.02.2014р. до договору купівлі-продажу, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Проект Фортуна, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №200; визнання права власності на приміщення нежитлової будівлі загальною площею 202,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 та комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня загальною площею 169,65 кв.м., будинок оператора з торговою точкою загальною площею 92,42 кв.м., який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 за ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк,

Представники:

від позивача ОСОБА_3, представник по довіреності №294 від 22.04.2015;

від відповідача ОСОБА_4, представник по довіреності від 04.06.2015.

СУТЬ СПОРУ: Публічним акціонерним товариством „Всеукраїнський акціонерний банк м. Київ заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „Проект Фортуна, м. Київ про визнання нікчемними договору купівлі-продажу, акту прийому-передачі та визнання права власності.

За клопотанням позивача та згідно ухвали господарського суду Закарпатської області від 05.08.2015 по справі №907/572/15 судове засідання проведено в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 20.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

До початку судового засідання від представника позивача поступила заява про призначення судової будівельно-технічної експертизи у даній справі (помилково вказує відповідача ТОВ „Таурус Проперті замість ТОВ „Проект Фортуна), яка судом залишена без задоволення. Позивач мотивує клопотання необхідністю усунення суперечливості доказів, що виникла у звязку з поданням відповідачем рецензій на звіти про експертну грошову оцінку спірного майна, на які посилаються сторони.

Відповідач заперечує проти проведення зазначеної експертизи, посилаючись на те, що в матеріалах справи достатньо належних доказів на обгрунтування обставин справи.

За приписами ст. 41 Господарського процесуального кодексу України господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Суд, вирішуючи клопотання позивача, приймає до уваги, що матеріали справи містять належні докази вартості спірного майна, визначеної субєктами оціночної діяльності у порядку встановленому Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні, у звязку з чим проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи не є необхідним. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи у даній справі.

Представник позивача просить задоволити позов з мотивів, викладених у позовній заяві та додатково поданих поясненнях. Зокрема, вказує на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07.02.2014, посвідчений ОСОБА_2, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №200 є нікчемним, оскільки вартість відчуження нерухомого майна є значно нижчою від її ринкової вартості. Крім того, вказане нерухоме майно є одним з елементів комплексу в який входили інші обєкти. Відтак їх продаж знижує вартість комплексу в цілому. Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір було укладено всупереч Постанови Правління НБУ від 03.10.2014 №531/БТ. Позивачем з метою перевірки правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав та в порядку ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та встановлення факту продажу земельної ділянки за заниженою вартістю здійснено замовлення на експертне дослідження визначення грошової оцінки спірного майна, за результатами якого встановлено заниження вартості майна від його реальної вартості на момент продажу. У звязку з цим, позивач просить визнати нікчемним як договір купівлі-продажу від 07.02.2014р., так і акт приймання-передачі від 07.02.2014р. до договору купівлі-продажу, а також визнати право власності на приміщення нежитлової будівлі загальною площею 202,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 та комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня загальною площею 169,65 кв.м., будинок оператора з торговою точкою загальною площею 92,42 кв.м., який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 за ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк.

Заявив також клопотання про вихід за межі позовних в порядку ст. 83 ГПК України у випадку, якщо суд дійде висновку про нікчемність спірного договору.

Відповідач відзивом на позовну заяву, а також поданими додатковими поясненнями заперечує проти задоволення позовних вимог. Зокрема, вказує на те, що при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.02.14 були повністю виконані вимоги чинного законодавства, а тому не може бути визнаний нікчемним ні договір купівлі-продажу, ні акт приймання-передачі до вказаного договору; при укладенні спірного договору купівлі-продажу між банком та відповідачем досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, ч.ч.2,3 180 ГК України. Відповідачем заперечується твердження позивача щодо заниженої вартості відчуженого майна, оскільки сторонами з метою визначення його вартості було замовлено послугу оцінювача з визначення ринкової вартості майна, згідно висновку якого ринкова вартість майна станом на 04.02.14 становила суму 1268296 грн., а з урахуванням ПДВ 1509715,20 грн.; вказана в договорі купівлі-продажу від 07.02.14 ціна майна була визначена та погоджена обома сторонами, що зафіксовано у п.п.2.1,2.4, 4.2, 4.3 договору. Відповідач вважає вимоги позивача щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу майна від 07.02.2014р., акту приймання-передачі від 07.02.2014р. до договору купівлі-продажу та визнання права власності на вказане майно безпідставними, оскільки сторонами повністю виконано всі умови договору, а права власника визначені діючим законодавством України.

Крім того, відповідач надав суду здійснені на його замовлення рецензії на звіти про експертну грошову оцінку спірного майна, на які посилаються сторони. За висновками рецензента звіт, виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротера не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний.

Позивач також на вимогу суду не подав необхідних доказів та не навів обґрунтованих припущень для застосування заходів забезпечення позову в порядку ст. ст. 66-67 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі Постанови Правління Національного банку України №733 від 20.11.2014 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства " Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 по 20.02.2015 року включно тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №128 від 24.11.2014 Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації призначено професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35 від 17.02.2015 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк " по 20.03.15 включно та повноваження Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №63 від 20.03.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_1 строком на один рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Під час проведення Уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) ПАТ ВіЕйБі Банк протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, з підстав визначених ч.3 ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, позивачем було виявлено укладення договору купівлі-продажу від 07.02.2014р., предметом якого є приміщення не житлової будівлі загальною площею 202,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 та комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня загальною площею 169,65 кв.м., будинок оператора з торговою точкою загальною площею 92,42 кв.м.), який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343. Вказаний договір посвідчено ОСОБА_2, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № №200 (а.с. 22, 23).

07.02.2014 між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Проект Фортуна укладено акт приймання-передачі майна до вищевказаного договору.

У відповідності до п. 1.2. договору нерухомість належить продавцю на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області 01.12.2012 року за реєстровим №1484.

Згідно п. 2.1. зазначеного договору продаж нерухомості за домовленістю сторін вчиняється за вартістю 1 250 000грн., а разом з ПДВ 1 500 000грн.

Позивач стверджує, що продаж нерухомого майна по договору від 07.02.2014 відбувся за цінами, нижчими від звичайних; зниження вартості майна, що залишилось на балансі ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк, оскільки банком придбане і інше майно та земельні ділянки (зокрема, 17 земельних ділянок пл. 0,0024 га кожна, 0,54 га; обєкти незавершеного будівництва тощо) в складі майнового комплексу.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Частиною 1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з такої підстави (п.3), коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; Згідно ч.ч. 4, 5 ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобовязаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Отже, уповноважена особа Фонду у разі виявлення правочину, в т.ч. спірного договору, що є, на її думку, нікчемним з підстав визначених частиною третьою ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, повинна була повідомити сторону за договором, тобто відповідача, про нікчемність вищевказаного договору від 14.11.2014 та вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договору, проте цього уповноваженою особою Фонду зроблено не було.

Крім того, суд констатує неналежність формулювання позивачем вимоги щодо визнання нікчемним спірного договору та акту приймання-передачі майна. У відповідності до ст.ст. 16, 215 ЦК України сторона, права якої та інтереси порушено, може звернутися до суду з вимогою про визнання правочину, у тому числі і нікчемного, недійсним, а не визнання правочину нікчемним.

Проте, враховуючи, що у відповідності до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а також принципи верховенства права, доступу до правосуддя суд розглядає справу по суті позовних вимог, тобто про нікчемність спірного договору купівлі-продажу майна.

У відповідності до ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами другою, третьою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною.

Як на підставу нікчемності договору купівлі-продажу від 07.02.0014р. та акту приймання-передачі до нього позивач посилається на частину 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в якій зазначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття звичайна ціна визначена в пункті 14.1.71. Податкового кодексу України, відповідно до якого, - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Умовами оспорюваного договору купівлі-продажу визначено та погоджено сторонами, що ціна продажу нерухомого майна за даним договором становить 1 500 000 гривень з ПДВ; зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для продавця обставин і повністю задовольняє продавця.

Позивач на неодноразові вимоги суду (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) про надання доказів про те, за якою ціною ним придбано нерухоме майно, таких доказів не надав.

Як стверджує позивач, що підтверджено матеріалами справи, спірне майно ним придбано у складі іншого майна згідно акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 29 листопада 2012р. (а.с. 80). Як вбачається із даного акту згідно ч. 1 ст. 49 Закону України „Про іпотеку іпотекодержатель виявляє бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог і рахунок ціни майна. Початкова ціна майна (згідно ст. 62 Закону України „Про виконавче провадження) дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалось на реалізацію.

Отже, позивач не довів належними і допустимими доказами в порядку ст. ст. 33, 34 ГПК України вартість майна, що є предметом договору від 07.02.2014р. за яку його придбано, що унеможливлює встановлення перевищення на 20 % і більше оплати від вартості майна, отриманого банком, як це передбачено ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивачем не обґрунтовано та не надано належних доказів того, що вартість відчужуваного майна за договором купівлі-продажу є меншою чи заниженою, ніж його ринкова вартість, а також що банк придбав майно, яке є предметом спірного договору купівлі-продажу від 07.02.2014р. за ціною, що є вищою на 20 і більше відсотків, ніж його відчужив згідно вказаного договору купівлі-продажу, як цього вимагає ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

В матеріалах справи наявний звіт та висновок субєкта оціночної діяльності, наданий оцінювачем ТОВ Бізнес центр „Експертиза (сертифікат №12589/11 від 22.10.2011), згідно якого ринкова вартість нерухомого майна станом на 04.02.2014 року становить 1509718,3грн. Метою оцінки, здійсненої субєктом оціночної діяльності, за результатами якої складений звіт та висновок визначення ринкової вартості обєкта оцінки; функція оцінки-для укладення цивільно-правових угод.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору.

Крім того, сторонами в договорі відображена вартість нерухомого майна, визначена саме вказаним субєктом оціночної діяльності, що відображено у п.1.7 договору купівлі-продажу та свідчить про те, що сторонами вказані результати оцінки вартості майна погоджені, схвалені та не заперечуються.

На підтвердження доводів, щодо заниженої вартості нерухомого майна, викладених в позовній заяві, позивачем було надано до суду та приєднано до матеріалів справи звіт про оцінку майна (а.с. 102-121), що знаходяться у власності відповідача, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра, яким було визначено ринкову вартість майна станом на 07.02.14; згідно вказаного висновку ринкова вартість спірного майна визначена в розмірі 3 766 046 грн.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

Частина 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлює, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Стаття 4 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлює, що: професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна (ч. 1); оціночна діяльність може здійснюватися серед іншого, й у формі практичної діяльності з оцінки майна, яка полягає у практичному виконанні оцінки майна та всіх процедур, пов'язаних з нею, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами з оцінки майна та у формі рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна (ч. 2); практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб'єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону (ч. 3).

За змістом ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Водночас ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлює, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають зацікавленість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Так, у відповідності до ст. ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" відповідачем здійснено письмовий запит на проведення рецензування звіту, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра згідно якого було визначено ринкову вартість спірного майна станом на 07.02.14. в розмірі 3 766 046 грн.

Відповідачем до суду подано рецензію від 14.09.15 на вказаний звіт, яка виконана оцінювачем ОСОБА_6 (кваліфікаційне свідоцтво серії ЦХ№00274 від 26.08.2005 року, свідоцтво про Державну реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ №10581 від 03.09.13; має практичний досвід з оцінка майна понад 11 років, з експертної грошової оцінки земельної ділянки понад 10 років) за результатами якого виявлено численні порушення Національного Стандарту №1 Загальні засади оцінки майна та майнових прав, а сам звіт визначено як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний.

Також, відповідачем, у підтвердження своїх доводів щодо належної оцінки вартості спірного майна, яке відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2014 надано рецензію від 15.10.15 на звіт та висновок субєкта оціночної діяльності ТОВ Бізнес центр „Експертиза, згідно якого вартість відчужуваного по вказаному договору майна становить 1509715грн. з ПДВ. Вказана рецензія, яка виконана оцінювачем ОСОБА_6 підтверджує те, що вищеприведений звіт в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Беручи до уваги вищенаведені обставини колегія суддів розглянула клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, в якому позивач на вирішення експерта просив поставити питання: яка звичайна ціна на приміщення не житлової будівлі, загальною площею 202,7 кв.м., комплексу приміщень загальною площею 1058,83 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, с. Пилипець, будинок 343 та земельної ділянки умовно вільної від забудови площею 0,521га кадастровий номер :01:008:0015, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, с. Пилипець, що належить ТОВ „Проект Фортуна, станом на 07.02.2014 року та дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В матеріалах справи наявні належні докази щодо вартості майна, яке є предметом спірного договору у вигляді звіту про оцінку, що виконаний та рецензований у порядку встановленому Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Також, матеріали справи містять документи на підтвердження повноважень суб'єктів оціночної діяльності на здійснення такої діяльності.

Відтак у задоволенні клопотання позивача та призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи відмовлено повністю.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши зміст спірного договору як правочину, судова колегія констатує, що його умови не суперечать положенням чинного законодавства, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що даний договір купівлі-продажу, а відтак і акт приймання-передачі до нього є нікчемними.

Доводи позивача про те, що спірне майно в сукупності з іншим майном становив комплекс, його продаж окремо від інших елементів комплексу знижує вартість комплексу в цілому не можуть бути взяті судом до уваги. Матеріали справи не містять в собі відомостей про реєстрацію спірного майна в складі комплексу.

Не приймаються також до уваги посилання позивача на Постанову Правління НБУ №531/БТ, оскільки вона прийнята 03.10.2014, а спірний договір укладено 07.02.2014.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору нікчемним, як і акту приймання-передачі.

Що стосується вимоги про визнання права власності на приміщення нежитлової будівлі загальною площею 202,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 та комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня загальною площею 169,65 кв.м., будинок оператора з торговою точкою загальною площею 92,42 кв.м., який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, будинок 343 за ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк, то колегія суддів констатує наступне.

Згідно ст. 15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами ст. 16 ЦКУ встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 216 ЦКУ встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога позивача про визнання права власності на нерухоме майно обґрунтовується ним з посиланням на приписи ст. 216 ЦКУ, в той час як зазначена норма передбачає застосування реституції як способу захисту цивільного права у разі недійсності правочину, чого не встановлено у даній справі.

Вимога про визнання права власності може предявлятися за змістом ст. 392 ЦКУ, власником майна у випадку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Застосування такого способу захисту можливе лише за умови, коли сторони спірних відносин не перебувають у зобовязальних відносинах.

З огляду на наведені приписи законодавства та фактичні обставини справи у задоволенні вимоги позивача про визнання власності на спірне майно належить відмовити, оскільки позивач не довів наявності права, за захистом якого звертається до суду.

Позивачем до поданої позовної заяви також додано заяву про забезпечення позову, яка вмотивована тим, що позовними вимогами у даному спорі є визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.02.14, згідно якого відчужено майно відповідачу, тому відповідач є зацікавленим в неповерненні позивачу вказаного майна та є підстави вважати, що позивач в подальшому може відчужити майно на користь третіх осіб, у звязку з чим невжиття заходів до забезпечення позову в порядку ст.ст.66-67 ГПК України шляхом накладення арешту на майно може утруднити и зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідач, в свою чергу, проти задоволення вказаної зави про забезпечення позову заперечує, вказує, що позивачем не надано жодних доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування заходів до забезпечення позову; у відповідача відсутні наміри здійснювати будь-які дії щодо відчуження спірного майна.

Розглянувши вказану заяву, враховуючи вищенаведені висновки по суті спору, судова колегія констатує, що позивачем не доведено та не обґрунтовано, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, у відповідності до положень ст.66 Господарського процесуального кодексу.

За наявних обставин справи, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити відмовити повністю.

Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду. Оскільки на момент подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову, судовий збір з позивача стягненню не підлягає (п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір).

Керуючись ст. ст. 1, 4-6, 15, 32, 33, 34, 35, 43, 66, 67, 77, 79, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

1. У позові відмовити повністю.

2. У задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обовязковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 26.10.2015.

Головуючий суддя Ващиліна Н.М.

Суддя Пригара Л.І.

Суддя Ремецькі О.Ф.