РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015Справа №910/24481/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія

"Київводоканал"

До 1) Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта - трейдінг"

Про визнання договору недійсним

Суддя Головатюк Л. Д.

Представники сторін:

Від позивача: Драчова М. С. (дов. № 23 від 01.10.2015)

Від відповідача: 1) Алавердян Т. О. (дов. № 91/2014/11/27-3 від 27.11.2014)

2) Сосновський В. О. (керівник)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 20.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору № 1089-15 від 01.09.2015 про відступлення пава вимоги (цесії), укладеного між відповідачами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 порушено провадження у справі № 910/24481/15 та призначено до розгляду на 06.10.2015.

В судовому засіданні 06.10.2015 судом в порядку ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 20.10.2015.

В судове засідання 20.06.2015 представники сторін з'явилися, надали суду усні пояснення по справі, в яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечили.

Позовні вимоги мотивовані удаваністю договору № 1089-15 від 01.09.2015 про відступлення пава вимоги (цесії), укладеного між відповідачами, яким його сторони, на думку позивача, приховали інший правочин - договір факторингу, який в свою чергу є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечують, з підстав дотримання ними в момент укладення спірного договору вимог визначених ст. 203 ЦК України.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 20.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між відповідачем - 1, як кредитором та відповідачем - 2, як боржником 01.09.2015 було укладено договір № 1089-15 про відступлення права вимоги (цесії) (далі за текстом - договір, спірний договір), за умовами якого кредитор відступає, а боржник набуває право вимоги щодо стягнення заборгованості з ПАТ "АК "Київводоканал", належне кредиторові у відповідності до рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 6/49, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2010 у даній справі, на виконання якого виданий наказ Господарського суду міста Києва № 6/49 від 29.09.2010про стягнення з ПАТ "АК "Київводоканал" на користь ПАТ "Київенерго" заборгованості в загальному розмірі 9 621 532, 45 залишок якої на день укладання цього договору складається з 498 641, 35 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, 2 924 332, 91 грн. інфляційних втрат, 293 949, 53 грн. штрафу, 25 500, 00 грн. державного мита та 118, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та становить 3 742 541, 79 грн. (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору після підписання договору та винесення Господарським судом міста Києва в порядку ст. 25 ГПК України ухвали про заміну сторони (стягувача) у судовій справі № 6/49 боржник набуває усіх прав кредитора по наказу Господарського суду міста Києва від 29.09.2010 у справі № 6/49, а відповідно, право вимагати від ПАТ "АК "Київводоканал" сплати грошового зобов'язання в розмірі 3 742 541, 79 грн. зазначеного в п. 1.1. договору.

Пунктом 1.3 договору сторони погодили, що боржник за отримане право вимоги в розмірі 3 742 541, 79 грн. у порядку, вказаному у п.п. 2.1. та 2.2. договору.

За відступлене згідно з договором право вимоги боржник сплачує кредитору грошову суму у розмірі 3 742 541, 79 грн. Порядок та умови оплати можуть бути узгоджені кредитором та боржником за окремою угодою (п. 2.1. договору).

В п. 3.1.2. договору кредитор зобов'язався не пізніше п'яти робочих днів з дня винесення ухвали Господарським судом міста Києва про заміну сторони у справі № 6/49 передати боржнику засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а саме: копію наказу Господарського суду міста Києва № 6/49 від 29.09.2010, копію рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 6/49, а також копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 і постанови Вищого господарського суду України від 18.11.2010 у даній справі.

Сторони погодили, що передача документів згідно п. 3.1.2. договору оформлюється шляхом підписання кредитором та боржником акту прийому - передачі документів повноважними представниками кредитора та боржника в момент фактичної передачі зазначених документів.

Листом від 04.09.2015 вих. № 93/24/6108 ПАТ "Київенерго" повідомило позивача про відступлення права вимоги, який був вручений позивачу 09.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 по справі № 6/49 було задоволено заяву ПАТ "Київенерго" про заміну сторони виконавчого провадження та замінено сторону виконавчого провадження стягувача - ПАТ "Київенерго" його правонаступником ТОВ "Дельта - Трейдінг". На підставі чого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову від 15.09.2015 по виконавчому провадженню № 46539079 про заміну сторони виконавчого провадження.

Предметом позову у справі є вимога позивача про визнання недійсним договору № 1089-15 від 01.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між відповідачами, з підстав його удаваності і невідповідності зовнішнього волевиявлення сторін з їх внутрішньою волею.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач, звертаючись з позовом до суду вказував, що договір № 1089-15 від 01.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між відповідачами був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору факторингу, який в свою чергу був вчинений з порушенням ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. У разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як встановлено судом, між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 513, 514 ЦК України).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Факторинг передбачає заміну кредитора у зобов'язанні, тому до цих відносин можуть застосовуватися і загальні положення глави 47 ЦК в частині заміни кредитора у зобов'язанні. Проте, із визначення наданого в ст. 1077 ЦК України, виділяється оплатний характер договору факторингу, що має вирішальне значення як ознака при визначенні виду договірного правовідношення, у разі виникнення спору щодо визнання змісту договору таким, який відповідає договірній конструкції договору факторингу. Такий спір між сторонами існує.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судом при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України. При цьому, в п. 2.1. спірного договору сторони погодили, що за відступлене право вимоги відповідач - 1 сплачує відповідачу - 2 грошову суму у розмірі 3 742 541, 79 грн., яка дорівнює розміру отриманого відповідачем за договором права вимоги, інших платежів спірним договором не передбачено.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд дійшов висновку про те, що договір № 1089 від 01 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії), укладений між відповідачами є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Дослідивши зміст спірного договору, судом встановлено, що його умови не суперечать положенням чинного законодавства, і позивачем не доведено, що даний договір є недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерна компанія "Київводоканал" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Копію рішення розіслати сторонам у справі.

Повне рішення складено 26.10.2015.

Суддя Л. Д. Головатюк