РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/24800/15
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Кот Т.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Регіон", Київська обл..,
доПублічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів на ліквідацію у ПАТ "Банк "Київська Русь" Волкова О.Ю., м. Київ
провизнання недійсним договору
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився
від відповідача:Слічна С.І. (довіреність № 397 від 01.10.2015р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів на ліквідацію у ПАТ "Банк "Київська Русь" Волкова О.Ю. про визнання Кредитного договору № 6753-20/12-1 від 16.02.2015р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що кредитний договір № 6753-20/12-1 від 16.02.2012р. укладений між сторонами, не спрямований на настання реальних наслідків.

Ухвалою від 21.09.2015р. за вказаним позовом господарським судом міста Києва порушено провадження у справі №910/24800/15 та призначено розгляд справи на 07.10.2015р.

07.10.2015р. через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" зазначає, що сторонами при укладанні договору сторони досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, договір укладено та спрямовано на надання кредитних коштів та відповідно отримання процентів за надання кредитних коштів. Відповідач свої зобов'язання виконав за договором у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками із особового рахунку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.10.2015р. у зв'язку із неявкою представника позивача, розгляд справи відкладено на 21.10.2015р.

19.10.2015р. через відділ діловодства господарського суду відповідачем подано документи для залучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.10.2015р. представник відповідача надав документи для залучення до матеріалів справи, проти задоволення позову заперечував з підстав наведених у відзиві.

Представник позивача, повторно у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд вважає за доцільне також зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового розгляду оцінюється з огляду на обставини справи та в залежності від складності предмету спору такої справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (Право Б 2-33 рішення Європейського суду з прав людини від 10.08.2006р. у справі "Кухарчук проти України"). Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 6669 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11,2005р. у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи, такі як складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду), є спільними для всіх категорій справ та знаходять своє відображення, як у цивільному, адміністративному чи кримінальному процесах, так, зокрема, і в господарському процесі. Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини щодо розумності строку розгляду справи та враховуючи те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному і повному з'ясуванню фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивному оцінюванню доказів, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/24800/15.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За приписами ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

16.02.2012р. між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Банк) було укладено Кредитний договір № 6753-20/12-1 (надалі - кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Кредит надається на наступних умовах: сума кредиту 800000,00 грн.; кінцевий термін повернення кредиту - 25.10.2012р.; ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів; тип процентної ставки - фіксована; процентна ставка - 25% річних.

Відповідно до п. 2.1 договору для обліку строкової заборгованості позичальника за кредитом банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № в ПАТ "Банк "Київська Русь", код Банку (МФО) 319092.

Згідно п. 2.2 договору надання кредиту здійснюється однією повною сумою шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №001, відкритий в банку.

У п. 2.4. договору сторони визначили, що списання коштів з позичкового рахунку здійснюється банком на підставі наданої позичальником письмової заяви про перерахування кредитних коштів за встановленою банком формою (надалі - заява), підписаної уповноваженою особою позичальника та завіреною печаткою позичальника. Подання позичальником заяви має бути здійснено не пізніше ніж за 5 (п'ять) робочих днів до запланованої дати отримання кредиту.

Як вказано вище, обґрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним договору, позивач зазначає, що з моменту підписання договору банк відкрив позичальнику позичковий рахунок та здійснив серію проводок на поточному рахунку позичальника, в результаті чого позивач так і не набув права власності та права розпорядження грошовими коштами, в розмірі передбаченому договором. Отже, не маючи наміру передавати позичальнику у власність грошові кошти та бажаючи створити умови, за яких рух грошових коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника начебто відбувся, відповідач за власною ініціативою здійснив іншу видаткову проводку з формулюванням «списання кредитної заборгованості», що свідчить про те, що правочин укладений між сторонами не був спрямований на настання реальних наслідків - отримання кредитних коштів у розмірі 800000,00 грн.

За висновками суду, вказані твердження позивача є необґрунтованими з огляду на наступне:

За приписом ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами частин першої і п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З урахуванням положень ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України при заявленні вимог про визнання недійсним договору позивачем повинно бути доведено факт порушення норм закону під час його укладання.

Як вбачається із умов договору, укладений між сторонами договір є договором кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Нормами ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, судом встановлено, що Договір за своєю правовою природою є договором кредиту, в якому сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, а саме :

- визначено предмет договору - отримання кредитних коштів у розмірі 800000,00 грн.;

- строк дії - діє з 16.02.2012р. та кінцевий термін повернення кредитних коштів 25.10.2012р.;

- ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів;

- процентну ставку - фіксована у розмірі 25% річних.

Отже умови договору містять як обсяг кредиту, так і розмір процентної ставки за користування ним.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторонами у п. 2.2 договору сторони погодили, що надання кредиту здійснюється однією повною сумою шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №001, відкритий в банку. Пунктом п. 2.4. договору сторони визначили, що списання коштів з позичкового рахунку здійснюється банком на підставі наданої позичальником письмової заяви про перерахування кредитних коштів за встановленою банком формою (надалі - заява), підписаної уповноваженою особою позичальника та завіреною печаткою позичальника. Подання позичальником заяви має бути здійснено не пізніше ніж за 5 (п'ять) робочих днів до запланованої дати отримання кредиту.

Як вбачається із матеріалів справи 29.02.2012р. на підставі заявки позичальника за №1438 від 29.02.2012р. "Про поповнення обігових коштів", на поточний рахунок позичальника №001 банком було перераховано кредитні кошти у розмірі 800000,00 грн.

В той же день банком, в односторонньому порядку, здійснено списання коштів у розмірі 800000,00 грн. в рахунок простроченої заборгованості за кредитним договором №4001-20/9-1 від 03.12.2010р., що узгоджується з умовами кредитного договору №4001-20/9-1 від 03.12.2010р.

У п. 4.7 кредитного договору №4001-20/9-1 від 03.12.2010р. сторонами погоджено право банку здійснювати договірне списання з усіх поточних рахунків позичальника грошових коштів в сумах, необхідних для повернення заборгованості по поверненню кредитних коштів. Пунктом 6.2 кредитного договору №4001-20/9-1 від 03.12.2010р. сторонами визначено, що у разі настання строку будь-якого зобов'язання позичальника за цим договором та/або у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником зобов'язань за кредитним договором банк має право на договірне списання суми боргу з рахунків позичальника.

З урахуванням вищенаведеного, господарський суд приходить до висновку, що договір укладено та спрямовано на отримання кредитних коштів (поповнення обігових коштів, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №001) та відповідно отримання плати за надання кредитних коштів (25% річних; плата за підготовку та оформлення договору - 360 грн.; фіксована разова плата за надання кредиту - 1000,00 грн.), а списання коштів банком в односторонньому порядку з поточного рахунку ніяким чином не впливає на недійсність укладеного договору.

Враховуючи приписи вказаних норм ЦК України та встановлені обставини, господарський суд міста Києва не вбачає правових підстав для визнання договору недійсним, з огляду на що вбачає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 02.11.2015р.

Суддя В.В. Князьков