ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015 р. Справа №917/1867/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медгарант", адреса: вул.Дніпровська набережна, 26А, неж.прим. з №1-№16, груп.прим.№ 178, м.Київ,02132

до Дитячої міської клінічної лікарні, адреса: пров.Рибальський, 10-А, м.Полтава,36037

про внесення змін до договору та стягнення 2 180 703,32 грн.

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1.Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради, вул.Жовтнева, 36, м.Полтава, 36000

2.Управління державної казначейської служби України у м.Полтаві Полтавської області,вул.Леніна, 1/23, м.Полтава, 36000.

Суддя Киричук О.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 04.07.2015р.;

від відповідача: не з"явився

від третіх осіб: 1.не з"явився; 2. ОСОБА_2, дов. № 03-25/129 від 26.01.2015р.

Розглядається позовна заява про (1) внесення змін до Договору № 55 від 24.09.2012 року, укладеного між сторонами, (2) стягнення з відповідача заборгованості за Договором № 55 від 24.09.2012 року, у тому числі 1 100 000, 00 гривень основного боргу, 82 049, 18 гривень пені, 836 487,02 гривень інфляційного збільшення суми основного боргу та 85 167, 12 гривень 3% річних; (3) стягнення ПДВ у розмірі 7% - що складає 77 000, 00 гривень.

15.10.2015р. від позивача через канцелярію суду надійшла заява про зменшення (вх. № 15085 від 15.10.2015р.).

В заяві позивач зменшив розмір позовних вимог та просить суд (1) внести зміни до Договору № 55 від 24.09.2012 року, укладеного між сторонами, (2) стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 55 від 24.09.2012 року, у тому числі 1 100 000, 00 гривень основного боргу, 836 487,02 гривень інфляційного збільшення суми основного боргу та 85 167, 12 гривень 3% річних; (3) стягнути ПДВ у розмірі 7% - що складає 77 000, 00 гривень.

Відповідно до постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки суд приймає дану заяву про зменшення позовних вимог до розгляду як таку, що не суперечить чинному процесуальному законодавству України, спір розглядається в межах предмету спору в редакції наведеної заяви позивача, зокрема про (1) внесення змін до Договору № 55 від 24.09.2012 року, укладеного між сторонами, (2) стягнення з відповідача заборгованості за Договором № 55 від 24.09.2012 року, у тому числі 1 100 000, 00 гривень основного боргу, 836 487,02 гривень інфляційного збільшення суми основного боргу та 85 167, 12 гривень 3% річних; (3) стягнення ПДВ у розмірі 7% - що складає 77 000, 00 гривень.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Вимогу про внесення змін до договору та стягнення ПДВ позивач обгрунтовує внесенням змін в Податковий кодекс України.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві.

25.09.2015р. від відповідача через канцелярію суду надійшли заява про сплив позовної давності щодо вимог про стягнення пені (вх. № 13975 від 25.09.2015р.) та відзив на позов (вх. № 13974 від 25.09.2015р.), в якому він проти позову заперечує в частині вимог про внесення змін до договору, щодо зміни ціни, щодо стягнення пені, інфляційних та річних

В судове засідання 22.10.2015р. відповідач представництво у судове засідання не забезпечив, хоча відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, про що свідчать матеріали справи (підпис представника на розписці).

Через канцелярію суду відповідач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника (вх. № 15419 від 21.10.2015р.).

Суд відхилив це клопотання за відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.77 ГПК України.

Згідно зі ст.77 ГПК України неявка представників сторін у судове засідання кваліфікується підставою для відкладення розгляду справи у випадку, якщо з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Неявка представника відповідача у судове засідання 22.10.2015р. не унеможливлює розгляд справи № 917/1867/15, відтак не є підставою для відкладення розгляду справи за ст.77 ГПК України.

У п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.1-5 ст.28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Зважаючи на те, що суд не викликав представників сторін у судове засідання, не визнавав їх явку обов'язковою, неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні. Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, суд не оцінює вказану обставину як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 29.09.2015р. за клопотання відповідача залучені до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради та Управління державної казначейської служби України у м.Полтаві Полтавської області.

Третя особа - Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради - письмові пояснення по суті спору суду не надала, надіслала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника та додаток до нього (вх. № 15319 від 20.10.2015р. та № 15417 від 21.10.2015р. відповідно).

Суд відхилив це клопотання за відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.77 ГПК України, з огляду на те, що суд не викликав представників третіх осіб у судове засідання, не визнавав їх явку обов'язковою, неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

Третя особа - Управління державної казначейської служби України у м.Полтаві Полтавської області - у письмових поясненнях по суті спору (вх. № 15454 від 22.10.2015р.) повідомила суду, що Дитяча міська клінічна лікарня не мала змоги перерахувати кошти за отримане медичне обладнання, оскільки Законами України Про Державний бюджет України на 2013рік, Про Державний бюджет України на 2014рік та Про Державний бюджет України на 2015рік виділення коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на придбання медичного автотранспорту та обладнання для закладів охорони здоров'я, або на погашення такої заборгованості, що виникла в попередні бюджетні періоди не передбачено.

У судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, оцінивши надані докази, суд, встановив:

24 вересня 2012 року між Дитячою міською клінічною лікарнею м. Полтава (надалі - Відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Медгарант (надалі - Позивач, учасник) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 55 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Медгарант" (учасник) зобов'язувалося у 2012 році поставити замовнику товар, зазначений у Додатку № 1 до цього Договору специфікації, а Дитяча міська клінічна лікарня м. Полтава (замовник) зобов'язувалася прийняти і оплатити такий товар.

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- найменування товару : устаткування медичне, хірургічне та ортопедичне (код 33.10.1). Кількість Товару, що постачається, визначається у Додатку №1 - Специфікації. Специфікацією до Договору визначено найменування, кількість та вартість поставленого Товару, а саме: Система рентгенівська діагностична Opera RT20 в кількості 1 (одна) штука (п. 1.2 Договору, специфікація);

- Ціна цього Договору становить 1100000,00 грн. ПДВ не передбачено згідно з п. 197.1.27 Податкового кодексу та Постанови КМУ № 867 від 08.08.2011р. Ціна на ТОВАР є твердою і не підлягає зміні протягом терміну дії даного Договору (п. 3.1, п. 3.3 Договору);

- Розрахунки за Товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Учасника, наведений в реквізитах, на підставі рахунку та видаткової накладної. Оплата здійснюється Замовником протягом 15 робочих днів після поставки Товару у разі відсутності фінансування - після поставки Товару, по мірі надходження фінансування Оплата Товару здійснюється у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань, відповідно до ч. 7 ст. 51 Бюджетного кодексу України (п. 4.1, п. 4.2 Договору);

- строк поставки товару - грудень 2012 року (п. 5.1 Договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором (п. 7.1 Договору);

- цей договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2012 р. (п. 10.1 Договору).

Факт виконання позивачем договірних зобов'язань по здійсненню поставки узгодженого за специфікацією товару та факт отримання такого уповноваженим представником відповідача підтверджується наявними у матеріалах справи копіями документів, а саме : видатковою накладною № MG1/-00762 від 19 жовтня 2012 року, актом приймання-передачі обладнання від 19 жовтня 2012 року № MG1/-00762 та довіреністю на прийом матеріальних цінностей від 19 жовтня 2012 року № 293, виданої ОСОБА_3, актом введення в експлуатацію від 12 липня 2014 року.

Факт отримання від позивача вказаного товару відповідачем не заперечується.

За даними позивача, отриманий відповідачем товар не був оплачений.

Листом № 53-3 від 14.05.2014 р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо внесення змін до Договору шляхом укладення Додаткової угоди та з вимогою про сплату вартості товару в сумі 1 177 000 грн. з урахуванням ПДВ 7%. Листом № 880 від 25.08.2014 р. відповідачем було відмовлено у підписанні Додаткової угоди № 1 до Договору, а також зазначено про відсутність можливості брати на себе додаткові бюджетні зобов"язання.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про (1) внесення змін до Договору № 55 від 24.09.2012 року, укладеного між сторонами, (2) стягнення з відповідача заборгованості за Договором № 55 від 24.09.2012 року, у тому числі 1 100 000, 00 гривень основного боргу, 836 487,02 гривень інфляційного збільшення суми основного боргу та 85 167, 12 гривень 3% річних; (3) стягнення ПДВ у розмірі 7% - що складає 77 000, 00 гривень (в редакції заяви про зменшення позовних вимог).

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України). За приписами ст. 692, ст. 693 Цивільного Кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором в частині поставки узгодженого за специфікацією товару, зокрема, за належним чином оформленими видатковою накладною № MG1/-00762 від 19 жовтня 2012 року, актом приймання-передачі обладнання від 19 жовтня 2012 року № MG1/-00762 та довіреністю на прийом матеріальних цінностей від 19 жовтня 2012 року № 293, виданої ОСОБА_3, актом введення в експлуатацію від 12 липня 2014 року.

Вказані первинні документи підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін та є підставою для проведення розрахунків за отриманий товар.

В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України вартість товару не оплатив. Факт отримання товару від позивача за вказаною видатковою накладною відповідач не заперечував, допустимих доказів на підтвердження оплати його вартості суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 100 000,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому позовні підлягають задоволенню.

Судом не оцінюються як правомірні посилання в заперечення проти позову твердження відповідача на відсутність бюджетного фінансування робіт за Договором, тому що це не може бути підставою для звільнення від обов'язку оплати отриманого товару.

Згідно з частиною першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до приписів п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. Судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові у справі № 11/446 від 15.05.2012 р., що є обовязковою для застосування у судовій практиці відповідно до положень ст. 111 28 ГПК України, а також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р..

При цьому судом також враховано, що правилами зустрічного виконання зобов'язання, встановленими частиною другою статті 538 Цивільного Кодексу України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов'язку. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина третя статті 538 Цивільного Кодексу України). Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов'язання. Відповідно до частини другої статті 538 Цивільного Кодексу України сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

За приписами ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих за період з 13.11.2012 р. по 12.06.2015 р. (виходячи з дати поставки товару за видатковою накладною та строку визначеного договором для здійснення розрахунку) 1936487,02 грн. грн. інфляційних втрат та 85167,12 грн. трьох процентів річних, суд прийшов до висновку, що розмір вимог позивача в цій частині є правомірним (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

При цьому судом враховано, що інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

В частині позовних вимог щодо внесення змін до Договору № 55 від 24.09.2012 р., укладеного між Дитячою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропонованих позивачем, та стягнення з відповідача податку на додану вартість в розмірі 77 000,00 грн. (7%) суд дійшов висновку про відмову у позові за наступного.

Як встановлено ст. 651, ст. 652 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно із пп. 197.1.27 ст. 197 Податкового кодексу (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) постачання лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів (у тому числі аптечними закладами), а також виробів медичного призначення за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 08.08.2011 р. (в редакції, яка діяла на момент проведення конкурсних торгів та укладення договору), від оподаткування податком на додану вартість звільнялися операції з постачання, зокрема, апаратури для використання у медицині, хірургії (код згідно з УКТЗЕД 33.10.1).

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що предмет Договору відноситься до виробів медичного призначення за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 08.08.2011 р. за кодом 33.10.1 згідно з УКТЗЕД, що звільняло від оподаткування податком на додану вартість операцію з постачання такого товару.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 01.04.2014 р., та Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства" внесені зміни до Податкового кодексу України. Так, п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України було доповнено підпунктом "в", згідно з яким операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оподатковуються податком на додану вартість за ставкою 7% відсотків. При цьому, пп. 197.1.27 ст. 197 Податкового кодексу України, за яким на момент підписання договору та поставки від оподаткування ПДВ звільнялися операції з постачання виробів медичного призначення, був виключений.

Згідно наведеної норми податкового законодавства обєктом оподаткування є операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів та медичних виробів, а відтак зазначена норма з огляду на принцип дії закону у часі не може бути підставою для внесення змін до Договору щодо товарів, які вже ввезено та поставлено замовнику.

Згідно з п. 187.7 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед бюджетом.

Відповідно до ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. В даному випадку позивачем договір виконаний.

Відповідно до положень ч.5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту конкурсних торгів або цінової пропозиції (в тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни у зв'язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок (п. 7). Втім, даною нормою жодним чином не надано права змінювати ціну договору після його виконання, вказана норма містить положення про можливість зміни основних умов договору лише до його виконання. Крім того, в даному випадку мало місце встановлення ставки податку, а не зміна.

Із наведених положень чинного законодавства вбачається, що ціна договору може бути змінена після його підписання і до моменту виконання договору, а от після виконання договору ціна не може бути змінена. Положення статті 632 Цивільного Кодексу України носять імперативний характер.

Таким чином, вимога позивача щодо внесення змін до договору стосовно його ціни після поставки товару відповідачу суперечить приписам ст. 632 Цивільного Кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.06.2015 р. у справі № 918/1671/14.

Оскільки вимога про стягнення з відповідача 77 000,00 грн. податку на додану вартість є похідною від вимоги про внесення відповідних змін до Договору і є наслідком таких змін, у її задоволенні також слід відмовити.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 100 000,00 грн. основного боргу, 836 487,02 грн. інфляційних втрат, 85 167,12 грн. 3% річних підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо внесення змін до договору № 57/2110 від 28.11.2012 р., укладеного між Дитячою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропонованих позивачем, стягнення з відповідача податку на додану вартість в розмірі 77 000,00 грн. (7%)у позові слід відмовити з огляду на їх неправомірність.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дитячої міської клінічної лікарні (адреса: пров.Рибальський, 10-А, м.Полтава, 36037, ідентифікаційний код юридичної особи 01999684) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медгарант" (вул. Дніпровська набережна, 26А, неж.прим. з № 1-№ 16, груп.прим. № 178, м. Київ, 02132, ідентифікаційний код юридичної особи 32157279) 1 100 000,00 грн. основного боргу, 836 487,02 грн. інфляційних втрат, 85 167,12 грн. 3% річних, 40 433,08 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили

3. В іншій частині у позові відмовити.

Повне рішення складене _____________.2015 р.

Суддя Киричук О.А.