КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2015 р. Справа№ 911/2628/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Шевченка Е.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Зубарєва О.В. - довіреність № 44/2281 від 25.12.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз"

на рішення господарського суду Київської області від 19.08.2015 року

у справі № 911/2628/15 (суддя Мальована М.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 19.08.2015 у справі № 911/2628/15 відмовлено повністю у задоволенні позову про визнання недійсним договору № 231/72/348 від 01.12.2011 року.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз" подало до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 19.08.2015 року у справі №911/2628/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволені повністю.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини справи, а саме те, що спірний договір прямо суперечить ч.1 ст.266 ГК України, оскільки ним не визначено ні родових ознак продукції, не виробів з найменуванням, які мали б бути переданими покупцю продавцем за оспорюваним договором.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз" по справі № 911/2628/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Зеленін В.О., судді: Синиця О.Ф., Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2015 колегію суддів у зазначеному складі прийнято до розгляду справу № 911/2628/15. Розгляд апеляційної скарги призначений на 26.10.2015.

26.10.2015 відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти доводів, викладених у апеляційній скарзі та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що спірний договір відповідає всім вимогам, встановленим Цивільним та Господарським кодексами, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Окрім цього, вказує, що Господарським судом Дніпропетровської області розглядається спір щодо стягнення заборгованості за товар, поставлений відповідачем за спірним договором, і даний позов поданий з метою затягування вирішення спору про стягнення заборгованості.

26.10.2015 позивач повноважних представників в судове засідання не направив, 23.10.2015 позивач надіслав телеграму про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із тим, що директор товариства знаходиться у відрядженні у м.Львів.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відзначає, що неможливість одного представника бути присутнім у судовому засіданні не є підставою для відкладення розгляду справи в розумінні ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, у даному випадку, сторона має можливість скористатись правилами ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, ст. 244 Цивільного кодексу України та направити іншого представника.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників позивача.

26.10.2015 в судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів встановила наступне.

01.12.2011 між відповідачем - ТОВ "Інтер-ГТВ", як постачальником, та позивачем - ТОВ "Компанія "Агро-Союз", як покупцем, було укладено договір № 231/72/348 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти й оплатити продукцію в асортименті, кількості та по ціні, вказаним в рахунках та/або накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п.1.1.).

Відповідно до п. 2.2. Договору поставка продукції здійснюється партіями. На кожну партію продукції, що поставляється, постачальник надає покупцю рахунок і накладну на продукцію, в яких вказується найменування, асортимент, кількість та ціна продукції. З моменту отримання покупцем продукції найменування, асортимент, кількість та ціна продукції вказані в рахунку та накладній рахуються погодженими сторонами.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що накладна рахується специфікацією до даного договору.

Відповідно до п. 6.1. договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2016 року.

На виконання умов Договору відповідач здійснював поставку позивачу товару, видатковими накладними та довіреностями на отримання, а позивач здійснював часткову оплату отриманого товару.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що положення пункту 1.1. Договору суперечать ч.1 ст.266 ГК України, оскільки Договором поставки не визначено ні родових ознак продукції, ні виробів з найменуваннями, які мали б бути переданими покупцю продавцем за оспорюваним договором, а бухгалтерські документи не є визначенням предмету договору ні за родовими ознаками продукції, ні як визначення виробів з найменуванням, тому просив суд визнати укладений між сторонами договір недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими чинне законодавство України пов'язує недійсність правочину.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів та господарських договорів встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Правила, встановлені вказаними нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Таким чином, при прийнятті рішень про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Посилання позивача на невідповідність умов спірного договору вимогам ч.1 ст.266 ГК України, відхиляються колегією суддів, оскільки умовами договору передбачено поставку продукції в асортименті, кількості та по ціні, вказаним в рахунках та/або накладних, які є невід'ємною частиною даного договору. Вказане положення Договору не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним. Окрім цього, колегію суддів враховано, що договір виконувався сторонами, і на даний час Господарським судом Дніпропетровської області розглядається спір щодо стягнення заборгованості за товар, поставлений за спірним договором.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Київської області від 19.08.2015 у справі № 911/2628/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 19.08.2015 у справі № 911/2628/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/2628/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Е.О. Шевченко

О.Ф. Синиця