РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015Справа № 910/21779/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - фізична особа ОСОБА_3, про виселення з нежитлового приміщення, за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 (довіреність від 20.08.2015 № б/н);

від відповідача: ОСОБА_5 (довіреність від 05.10.2015 № б/н);

ОСОБА_2 (паспорт від 13.11.2002, серія НОМЕР_1);

від третьої особи: ОСОБА_6 (договір від 01.10.2015 № б/н),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося ФОП ОСОБА_1 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, яким заявлено вимогу про виселення останньої з нежитлового приміщення.

Позов мотивований тим, що строк, на який укладено договір суборенди нежитлового приміщення від 15.10.2014 сплив, але відповідач, як суборендар, орендоване приміщення (спірне майно) позивачеві не повернув.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2015 прийнято позов ФОП ОСОБА_1 до розгляду та порушено провадження у справі № 910/21779/15, а її розгляд призначено на 16 вересня 2015 року.

15 вересня 2015 року до господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Відповідач мотивує своє клопотання тим, що слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС України в Києві розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, вчиненого ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_7 Отже, на думку відповідача, наведені обставини унеможливлюють розгляд даної справи.

У судовому засіданні, яке відбулося 16 вересня 2015 року та у якому розглядалася дана справа, у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі судом відмовлено, оскільки за приписами ч 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, однак, суд зазначає, що кримінальне провадження, у зв'язку із яким відповідач просить суд запинити провадження у даній справі, перебуває на стадії досудового розслідування, тобто судом не розглядається кримінальна справа, до якої б господарський суд мав право зупинити провадження у даній справі. Крім того, суд не вбачає обставин, які б унеможливлювали розгляд даної справи до іншої, зокрема кримінальної.

У судовому засіданні 16 вересня 2015 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, 05 жовтня 2015 року подав до суду відзив, яким позовну вимогу відхилив у повному обсязі з таких підстав. Відповідач зазначає, що між позивачем, як орендарем, і фізичною особою ОСОБА_8, як орендодавцем, укладено договір оренди нежилого приміщення від 01.01.2014 № 29-4/12. Як стверджує відповідач, позивач, за період користування орендованим майном, привів його у непридатний для використання стан. З відзиву вбачається, що позивач обманним шляхом, видаючи себе за власника приміщення, переконав відповідача в необхідності привести приміщення у придатний для використання стан. Відповідач стверджує, що останній за власні грошові кошти зробив ремонт у спірному приміщенні загальною вартістю 186927,72 грн. 15 жовтня 2014 року позивач повідомив відповідача про те, що він (ФОП ОСОБА_1.) не є власником спірного майна, однак має право надати приміщення відповідачеві у суборенду та у зв'язку із чим, запропонував останньому укласти договір суборенди спірного приміщення та підписати акт приймання-передачі або звільнити приміщення. Зважаючи на такі обставини, 15 жовтня 2014 року між сторонами у справі укладено договір суборенди і водночас відповідач зазначає, що позивач договору від 01.01.2014 № 29-4/12 та згоди власника відповідачеві не надав, такі документи останній отримав вперше 20 серпня 2015 року разом із позовною заявою про виселення. Також відповідач стверджує, що у відповідності до договору від 01.01.2014 № 29-4/12, орендар (відповідач) не має права без письмової згоди орендодавця (третьої особи у справі) надавати орендоване приміщення в суборенду. При цьому, відповідач звертає увагу суду на те, що орендодавцем надано позивачеві письмову згоду від 13.10.2014 на укладення договору суборенди за договором оренди від 01.01.2014 № 29-3/12, у той час як підставою позову слугує, зокрема, договір оренди від 01.01.2014 № 29-4/12. Крім того, відповідач зазначає, що строк дії договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12 сплив 31 січня 2015 року, а тому у позивача немає правових підстав для пред'явлення даного позову, оскільки власником спірного приміщення є третя особа у справі.

Відповідач також заперечує проти позову у зв'язку із тим, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту повернення третій особі у справі частини орендованого ним майна у зв'язку зі спливом строку дії договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12. Отже, на думку відповідача, позивач, станом на момент розгляду даної справи, не є тією особою, яка не перебуває у договірних відносинах із власником спірного нежитлового приміщення, не є орендарем, не має повноважень та права вимагати від відповідача звільнити нежитлове приміщення. Поряд із цим, відповідач у відзиві зазначає, що на виконання п. 6.7 договору суборенди письмово повідомив позивача про намір продовжити строк оренди приміщення.

Відповідачем додатково надано суду письмові доповнення до відзиву, з яких вбачається, що згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 15.10.2015, отриманої щодо суб'єкта запиту ОСОБА_3, встановлено, що відсутні будь-які відомості щодо наявності у вказаної особи речових прав на спірне нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду від 09.10.2015 у даній справі залучено до участі у справі фізичну особу ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення по суті спору, згідно з якими остання позов підтримує з таких підстав. Третя особа зазначає, що 01 січня 2014 року між нею та позивачем укладено два договори оренди нежилого приміщення, а саме: № 29-3/12 і № 29-4/12. Як стверджує третя особа, 13 жовтня 2014 року остання надала позивачеві згоду на укладення із відповідачем договору суборенди з терміном до 31 грудня 2014 року. ОСОБА_3 вважає, що договір суборенди від 15.10.2014 № б/н укладено на підставі договору оренди від 01.01.2014 № 29-3/12 та її згоди від 13.10.2014. ОСОБА_3 зазначає, що позивач 25 серпня 2015 року повернув третій особі орендоване майно за відповідним актом, проте, як стверджує остання, відповідач спірне приміщення зі суборенди позивачеві не повернув, у той час, коли продовження строку суборенди не погоджувалося. Враховуючи наведене, третя особа просить суд позов задовольнити.

У судовому засіданні 21 жовтня 2015 року позивачем надано суду письмові пояснення, у яких наведено аналогічні доводи, які наведено у письмових поясненнях третьої особи. Крім того позивач стверджує, що у позовній заяві помилково міститься посилання на договір оренди від 01.01.2014 № 29-4/12.

Ухвалою суду від 21.10.2015 задоволено клопотання відповідача та продовжено строк розгляду спору в порядку, передбаченому ст. 69 ГПК України.

На підставі клопотання представника позивача від 23.10.2015, при розгляді даної справи здійснювалося фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку, передбаченому ч. 7 ст. 811 ГПК України.

В судовому засіданні 26 жовтня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників сторін та третьої особи у даній справі, судом встановлено таке.

Між фізичною особою ОСОБА_8, як орендодавцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як орендарем, укладено договір оренди нежилого приміщення від 01.01.2014 № 29-4/12 (далі - договір оренди), у відповідності до предмета якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду - строкове платне користування нежиле приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 (секція 4), на першому поверсі, загальною площею 63,5 кв. м, у стані, що дозволяє його повноцінну експлуатацію (п. 1.1 договору оренди). Згідно з п. 1.2 договору оренди приміщення буде використовуватися під салон краси.

Як передбачено підпунктом 4.3.11 договору оренди, орендар зобов'язується не передавати зобов'язання за договором іншим організаціям, а також не передавати орендоване приміщення у суборенду, як по договорах суборенди, так і іншим видам договорів без письмової згоди орендодавця.

Строк дії договору оренди встановлюється з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року включно. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (п. 6.1 договору оренди).

У відповідності до п. 6.3 договору оренди чинність вказаної угоди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

У матеріалах справи містяться засвідчені приватним нотаріусом копії договору купівлі-продажу від 31.05.2001, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого у реєстрі за № 4197, за яким ОСОБА_3 є покупцем нежитлового приміщення літера А № 3 (секція № 4) 1 поверх, що складається з: приміщення 1 площею 5,3 кв. м; приміщення 2 площею 21,1 кв. м; приміщення 3 площею 15,9 кв. м; приміщення 4 площею 81,2 кв. м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 (літера А), а також Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації, яке посвідчує вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_8

Таким чином, суд дійшов висновку, що право власності на нежитлове приміщення, яке є предметом оренди за договором оренди, належить третій особі у даній справі.

Судом встановлено, що предмет оренди передано орендодавцем орендареві за актом приймання-передачі від 01.01.2014, який є додатком № 1 до договору оренди (вказаний акт міститься у матеріалах справи у вигляді засвідченої копії).

Крім того, судом встановлено, що між орендодавцем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та суборендарем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір суборенди нежилого приміщення від 15.10.2014 № б/н (далі - договір суборенди), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в суборенду - строкове платне користування нежиле приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 (секція 4), на першому поверсі, загальною площею 50,0 кв. м (далі - спірне/орендоване майно/ нежитлове приміщення), у стані, що дозволяє його повноцінну експлуатацію (п. 1.1 договору оренди). Згідно з п. 1.2 договору оренди приміщення буде використовуватися під магазин.

Строк дії договору суборенди встановлюється з вересня 2014 року до 31 грудня 2014 року включно. Договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами (п. 6.1 договору суборенди).

У відповідності до п. 6.3 договору суборенди чинність вказаної угоди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з підпункту 4.3.13 договору суборенди, при зворотній передачі приміщення орендарем орендодавцеві у випадку припинення чинності цього договору, орендар передає приміщення по акту прийому-передачі, із усіма виконаними в приміщенні невід'ємними поліпшеннями, у день закінчення терміну оренди. У разі не звільнення орендарем приміщення, та (або) не складання акту прийому-передачі після закінчення терміну оренди, або терміну, встановленому рішенням суду, чи терміну, письмово погодженому сторонами цього договору, aбo зазначеному в повідомлених про припинення дії договору, цей договір вважається таким, що припинив свою дію у вказаний вище термін, а за кожен день не звільнення приміщення орендар сплачує орендодавцеві штраф у розмірі 200 грн.

Судом встановлено, що на виконання договору суборенди, орендодавцем - ФОП ОСОБА_1 передано, а суборендарем - ФОП ОСОБА_2 прийнято спірне нежитлове приміщення у суборенду, про що свідчить підписаний вказаними сторонами акту приймання-передачі від 15.10.2014, який є додатком № 1 до договору суборенди.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Вказані вище договори за своєю правовою природою є договорами найму (оренда), тому права і обов'язки сторін визначаються, зокрема, положеннями глави 58, 59 ЦК України та параграфу 5 глави 30 розділу VI Господарського кодексу України.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України). Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 759 ЦК України.

Спір між сторонами даної справи виник в результаті, як стверджує позивач, порушення відповідачем умов договору, закріплених у підпункті 4.3.13 договору суборенди, тобто відповідач не повернув позивачеві орендоване приміщення після спливу строку дії договору суборенди за відповідним актом прийому-передачі.

Також судом встановлено, що позивачем 17 червня 2015 року було надіслано відповідачеві лист-претензію від 16.06.2015, зі змісту якого вбачається прохання до ФОП ОСОБА_2 звільнити орендоване нежитлове приміщення (засвідчені копії вказаного листа із доказами його направлення містяться у матеріалах справи).

Суд відзначає, що відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.

У зв'язку із викладеним вище, позивачем заявлено позовну вимогу про виселення відповідача зі спірного нежитлового приміщення.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає таке.

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

У відповідності до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Виходячи з правил, встановлених наведеними вище нормами матеріального права, суд дійшов таких висновків, що орендодавець, який водночас є орендарем, має право передати у суборенду майно лише за наявності у нього згоди орендодавця (власника майна або особи, яка має майнові права на предмет оренди) на вчинення таких дій, а суборендар, у свою чергу, зобов'язаний повернути орендодавцеві орендоване майно зі спливом строку дії договору.

Так, судом встановлено, що третя особа у справі - фізична особа ОСОБА_3, керуючись підпунктом 4.3.11 договору оренди нежилого приміщення від 01.01.2014 № 29-3/12, надала позивачеві письмову згоду, яка підписана нею 13 жовтня 2014 року, на укладення між ним, як суборендодавцем, та відповідачем, як суборендарем, договору суборенди нежитлового приміщення з терміном до 31 грудня 2014 року. Вказана письмова згода від 13.10.2014 та договір оренди нежилого приміщення від 01.01.2014 № 29-3/12 містяться у матеріалах справи у вигляді засвідчених копії, а їх оригінали оглянуто судом у судовому засіданні.

З вищевикладеного слідує, що згода на передання позивачем спірного нежитлового приміщення у суборенду надана третьою особою у межах договору оренди від 01.01.2014 № 29-3/12, укладеного між вказаними сторонами, а не договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12, який слугує підставою для позову у даній справі.

Письмової згоди третьої особи у справі на передання позивачем відповідачеві спірного нежитлового приміщення в межах договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12 учасниками судового процесу суду не надано.

З наведеного вбачається, що третя особа ОСОБА_3 не давала згоди позивачеві на передання спірного приміщення відповідачеві у межах договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12, зокрема, на якому ґрунтується позовна вимога позивача.

З приводу викладеного суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, виходячи з наведених вище норм матеріального права і обставин справи, суд відзначає, що позивач не мав право передавати в суборенду відповідачеві спірне нежитлове приміщення у межах дії договору оренди від 01.01.2014 № 29-4/12, тобто таке право у позивача не виникало, а тому й не може бути порушено.

Суд також з приводу доводів позивача і третьої особи, викладених у письмових поясненнях, про те, що позивач помилково посилався у позовній заяві на договір оренди від 01.01.2014 № 29-4/12, а договір суборенди від 15.10.2014 № б/н укладено у межах договору оренди від 01.01.2014 № 29-3/12 і за згодою третьої особи від 13.10.2014, зазначає таке.

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України надає позивачеві право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви до початку розгляду господарським судом справи по суті.

З урахуванням вищевказаної норми процесуального права суд зазначає, що позивач своїм правом, наданим ч. 4 ст. 22 ГПК України, до початку розгляду даної справи по суті не скористався, відповідної заяви суду не надав, а доводи про те, що приміщення передано у суборенду на підставі договору оренди від 01.01.2014 № 29-3/12 і за згодою третьої особи від 13.10.2014 позивач зазначив лише у додаткових поясненнях, поданих до суду у день останнього судового засідання у даній справі. Таким чином, наведені доводи судом відхиляються і до уваги не приймаються.

З наведеного слідує, що підстава, яка б породжувала для позивача право, у даній справі відсутня, а тому суд не вбачає такого права позивача, яке порушено і потребує судового захисту, а отже суд не вбачає підстав для задоволення позову ФОП ОСОБА_1

Обов'язок доказування відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Також відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49 статтями 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29 жовтня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань