ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.08.2015 Справа № 905/714/15

Господарський суд Донецької області, у складі судді Огороднік Д.М.,розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТ-Інжинірінг»
доПриватного акціонерного товариства «Азовелектросталь»
простягнення 324556,12грн.
Представники сторін: від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю; від відповідача: не зявився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТ-Інжинірінг» до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення 324556,12грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору №177 АЄСсн від 27.07.2013 в частині оплати вартості отриманого товару.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: договору поставки №177 АЄСсн від 27.07.2013, специфікацій, додаткових угод видаткових накладних, довіреностей.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач явку своїх представників не забезпечив, вимог суду не виконав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач, через канцелярію суду, подав клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 3 місяці.

За таких обставин, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, спір розглядається за наявними в справі документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

27.07.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВТ-Інжинірінг», як постачальником (позивач) та Приватним акціонерним товариством «Азовелектросталь», як покупцем (відповідач) підписаний договір поставки №177 АЄСсн, відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар.

Згідно з п. 7.1 договору оплата товару здійснюється протягом 15 календарних днів з дати отримання партії товару і виставлення рахунку.

Пунктом 4.2 договору постачальник зобовязаний надати покупцю до початку приймання товару, але не пізніше 36 годин з моменту відвантаження товару оригінали наступних документів: товаросупровідна накладна; сертифікат або паспорт якості постачальника; видаткову накладну, податкову накладну.

Договір діє до 31.12.2014 (п. 12.1 договору).

В подальшому між сторонами підписані додаткові угоди до договору №1, №2, якими внесені зміни до п. 5.1 договору, а саме загальна сума договору остаточно сторонами погоджена у розмірі 764745,21 грн.

Між сторонами підписана специфікація №1 до договору на загальну суму 35174,16 грн., специфікація №2 на загальну суму 185090,74 грн., специфікація №3 на загальну суму 544480,31 грн.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 337800,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №51 від 17.01.2014, №505 від 25.11.2013, довіреністю на отримання товаро-матеріальних цінностей.

Відповідач не надав жодних заперечень щодо не отримання товару або не отримання будь-якого супроводжуючого документу від позивача.

Згідно пояснень позивача, рахунок на оплату ним передавався разом з товаром. Окрім того, позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про заборгованість по договору та вимогу про погашення заборгованості у розмірі 324556,12 грн., додатком до якого був рахунок. Вказане повідомлення отримано відповідачем 06.05.2015, докази чого наявні в матеріалах справи. Відповідач вказані твердження позивача не спростував.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується передача позивачем та отримання відповідачем товару.

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у договорі.

Однак, як зазначає позивач, відповідач вартість отриманого товару за вищезазначеними видатковими накладними оплатив частково 14.04.2014 у розмірі 13243,88грн., заборгованість становить 324556,12 грн. Інших доказів матеріали справи не містять.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як роз'яснено у п.п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що - якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, вартість якого відповідачем повинна бути оплачена протягом 15 календарних днів з дня отримання товару та виставлення рахунку.

Проте відповідач свої зобов'язання не виконав, станом на момент звернення позивача до суду, заборгованість відповідача становить 324556,12грн.

Відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження перерахування відповідачу коштів у розмірі 324556,12грн., а матеріали справи таких не містять.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 324556,12грн. суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач, через канцелярію суду, подав клопотання про відстрочення виконання рішення суду на три місяці. Клопотання мотивовано наявністю бюджетної заборгованості з повернення на користь відповідача надмірно сплаченого податку на прибуток у розмірі 221351478,73 грн.; фінансово-економічними труднощами підприємства починаючи з жовтня 2013 року; проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, що потягло економічне падіння всієї сфери господарської діяльності регіону.

На підтвердження клопотання відповідачем додано до матеріалів справи: копію постанови Донецького окружного адміністративного суду від 24.06.2014 №805/6257/14, яким стягнуто з Державного бюджету України на користь відповідача суму надміру сплачених грошових коштів з податку на прибуток у розмірі 221351478,73 грн.; копію заяви до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про виконання постанови від 24.06.2014; копії балансів станом на 31.12.2014 та станом на 31.03.2015, в яких відображається як кредиторська так і дебіторська заборгованість; копії фінансових звітів за 2014 рік та за І квартал 2015, в яких підприємством звітується про наявність збитків; копію наказу від 30.07.2015 №200 про обявлення строкового простою з 01.08.2015 по 31.08.2015 для структурних підрозділів та служб підприємства.

Відповідно до пункту 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Як зазначено в п.7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявна загроза банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Проте, всупереч вимогам ст.ст.33,43,121 Господарського процесуального кодексу України відповідач не надав до суду доказів наявності порушення щодо нього справи про банкрутство та обумовленої цим реальної загрози його банкрутства, доказів відсутності коштів на рахунках та доказів відсутності майна, на яке мождиво б було звернути стягнення.

При цьому, самі по собі соціально-економічна напруга в суспільстві та важке становище в металургійній сфері не є підставами для відстрочення виконання судового рішення, оскільки негативні фінансові наслідки соціально-економічної кризи в державі стосуються всіх господарюючих суб'єктів, насамперед стягувача.

Судом відмічається, що заборгованість відповідача виникла ще до початку проведення антитерористичних дій. Наявні стрімкі інфляційні процеси в економіці держави, які супроводжуються істотним здешевленням національної валюти, якщо повністю й не виключають наявність обставин для надання відстрочки виконання судового рішення, то є суттєвими перешкодами для їх виникнення. Адже, в противному разі інфляційні процеси зачіпають передусім майнові інтереси кредитора, так як належні до стягнення на його користь грошові кошти в національній валюті за період відстрочки (3 місяця), та не виконання відповідачем своїх зобовязань 1,5 роки, істотно знецінюються, що, як наслідок, призводить до погіршення фінансового стану позивача. Більше того, відповідно до ст.42 та абзацу 5 ст.44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

З огляду на це, суд приходить до висновку про те, що наведені відповідачем обставини передусім є наслідком господарської діяльності відповідача, його власного комерційного розрахунку та ризику, оскільки виникли ще, як зазначає відповідач з жовтня 2013 року. Посилання відповідача на проведення антитерористичної операції на території Донецької області, як на обставину, що значно ускладнює ведення господарської діяльності, могли б бути прийняті судом як такі, що виникли в силу об'єктивних та незалежних від відповідача обставин, проте відповідачем не доведено, що вказані дії стали причиною не виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем ще у лютому 2014 та у грудня 2013 року. Окрім того, судом враховуються, що позивач просить стягнути тільки суму основної заборгованості не нараховуючи при цьому інфляційні втрати, річні відсотки, штрафні санкції, збитки.

Вказана позиція суду також відображена і в постановах Вищого господарського суду України від 02.06.2015 № 904/2670/14; 18.02.2015 № 903/752/14.

За таких обставин, клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (87535, Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1, код 25605170 з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТ- Інжинірінг» (49045, м.Дніпропетровськ, вул. Верхняя 2-А, код 38433250) суму основного боргу у розмірі 324556 (триста двадцять чотири тисячі пятсот пятдесят шість) грн. 12коп., судовий збір у розмірі 6491 (шість тисяч чотириста девяносто одна) грн. 13 коп.

3. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення повного рішення 17.08.2015.