ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Справа № 908/2356/15-г
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого, Костенко Т.Ф., Сибіги О.М.
перевіривши матеріали касаційної скаргитовариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26.08.2015
у справігосподарського суду Запорізької області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"
простягнення 861 996, 84 грн
в судовому засіданні взяли участь представники:
від позивача:Студенніков Д.М. - дов. №23-12/14-1 від 23.12.2014;
від відповідача:не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 08.06.2015 господарського суду Запорізької області (суддя: Гандюкова Л.П.) позовні вимоги задоволено. Стягнено з ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" на користь ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" 861 996, 84 грн. заборгованості та 17239,94 грн. судового збору.

Постановою від 26.08.2015 Донецького апеляційного господарського суду (судді: Скакун А.О. - головуючий, Ломовцева Н.В., Колядко Т.М.) рішення господарського суду Запорізької області від 08.06.2015 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором лізингу. Відповідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Не погоджуючись з судовими рішеннями ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаржник вважає, що господарськими судами порушено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не повно з'ясовано обставини справи, також не враховано ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Інші учасники судового процесу не скористались правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, відзиви на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України на момент прийняття постанови у справі не надали.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить необхідним у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Господарськими судами встановлено, що 22.03.2007 ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" (лізингодавець) та ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу №L398-03/07, за п.1.1 якого лізингодавець зобов'язався передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в специфікації (додаток №2 до цього договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

За п. 3.1 договору вартість предмету лізингу, на момент підписання цього договору, становить 780583,57 грн., у т. ч. ПДВ 20 %.

Відповідно п.1.2 договору, строк лізингу складається з періодів лізингу, зазначених в графіку платежів (додаток №1 до цього договору) та не може бути менше одного року.

Пунктами 4.1 та 4.7 договору сторони обумовили, що лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та комісію лізингодавця.

Оплата лізингових платежів (авансового та поточних), зазначених в цьому розділі договору, здійснюються лізингоодержувачем в національній валюті України - гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Лізингодавця. Лізингоодержувач здійснює платежі відповідно до графіку з коригуванням їх загальної вартості на зміну курсу НБУ для Євро за правилами, наведеними в п. 3 графіку.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором (п. 8.1 договору).

Додатком № 4 до договору №L397-03/07 від 22.03.2007 сторони передбачили загальні умови фінансового лізингу.

05.07.2007 за актом приймання-передачі предмета лізингу ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" передав, а ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" прийняв у користування: коток ґрунтовий 3520 фірми HAMM, серійний номер - H 1760312.

Відповідно п.5.3 додатку №4 до договору фінансового лізингу № L398-03/07 від 22.03.2007 лізингоодержувач сплачує поточні лізингові платежі щомісяця авансом до 8 числа поточного місяця на підставі рахунку лізингодавця, направленого на вказану в договорі електронну адресу лізингоодержувача або за допомогою факсимільного зв'язку. У разі неотримання рахунку лізингодавця до 5 числа поточного місяця лізингоодержувач зобов'язаний звернутись до лізингодавця та отримати відповідний рахунок самостійно.

Як встановлено господарськими судами у зв'язку з наявністю простроченої заборгованості за рахунками, сторони досягли згоди про внесення змін до договору лізингу уклавши додаткову угоду від 28.02.2014.

За п.п 1.1 та 1.4 додаткової угоди до договору, сторони обумовили, що договір є чинним та діє до повного виконання відповідачем (лізингоодержувачем) зобов'язань перед позивачем (лізингодавцем) щодо сплати заборгованості відповідно до умов договору та п. 1.1 додаткової угоди до договору.

Господарськими судами встановлено, що на виконання умов договору ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" надало відповідачу на оплату рахунки-фактури з відшкодування частини вартості предмету лізингу та комісії лізингодавця на загальну суму 861996,84 грн., однак відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором та додатковою угодою. Доказів оплати заборгованості не надав.

У відповідності ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 1 Законом України "Про фінансовий лізинг" визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, в) компенсацію відсотків за кредитом, г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, господарські суди дійшли висновку, що відповідач не виконав боргове зобов'язання за договором № L398-03/07 від 22.03.2007 та додатковою угодою від 28.02.2014, що підтверджується довідкою від 26.03.2015, згідно якої за період з 28.02.2014 по 06.06.2014 грошові кошти на поточний рахунок позивача № від відповідача не надходили та випискою з рахунку №3 за період з 07.06.2014 по 25.03.2015. Відповідач не надав господарським судам доказів сплати лізингових платежів в повному обсязі.

Отже, доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є безпідставними. Інші твердження позивача, зазначені в касаційній скарзі, дублюють доводи апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку надав відповідну правову оцінку, також вони зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та їх переоцінку, відповідно ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє рішення місцевого господарського суду чи постанови апеляційного суду виключно на предмет правильності застосування згаданими судами норм матеріального чи процесуального права, тобто в межах юридичної оцінки фактичних обставин справи; касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що господарськими судами дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому судові рішення відповідають чинному законодавству України та обставинам справи і підстав для їх скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.1115, п.1 ст.1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову від 26.08.2015 Донецького апеляційного господарського суду зі справи № 908/2356/15-г залишити без змін.

Головуючий В.С. Божок

Судді Т.Ф. Костенко

О.М. Сибіга