ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015р. Справа № 914/2592/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач, м. Харків

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод , м. Львів

про стягнення 1 990 162, 73 грн.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник

від відповідача: ОСОБА_2 - представник

Зміст ст.22 ГПК України представникам сторін розяснено.

Розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач до Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод про стягнення 1 990 162, 73 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.07.2015 р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.08.2015 р.

10.08.2015 р. на адресу суду від позивача надійшла заява в якій він просив суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод у межах розміру позовних вимог та судових витрат. Відмовляючи в судовому засіданні 14.09.2015 року в задоволенні вказаної заяви суд виходив з того, що позивач не довів належними доказами необхідності застосування заходів до забезпечення позову, фактів, які б підтверджували обставини про те, що відповідачем вживаються заходи, спрямовані на подальшу неможливість чи утруднення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову.

Розгляд справи відкладався з підстав зазначених у відповідних ухвалах суду, в судових засіданнях оголошувалася перерва.

Ухвалою від 29.09.2015 р. продовжено строк вирішення спору, визначений ч. 1 ст. 69 ГПК України, на 15 днів.

В судові засідання представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав викладених в позовній заяві та усних поясненнях.

Представник відповідача в судових засіданнях позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, вимоги суду щодо представлення відзиву не виконав. Крім того, представником відповідача було подані клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні яких судом було відмовлено, оскільки вказані клопотання жодними доказами не обґрунтовані, що не відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 (із відповідними змінами та доповненнями).

Позивач у запереченні на клопотання про призначення експертизи зазначив, що Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 р. №99 (в редакції від 01.06.2008р.) не передбачено обовязку постачальника перевіряти справжність підпису особи, яка видала довіреність, а отже відсутні підстави не відпускати товар на підставі наданої відповідачем довіреності. Окрім цього позивач вказує на те, що довіреність підписана окрім керівника підприємства відповідача ОСОБА_3 ще й головним бухгалтером ОСОБА_4, однак ніяких застережень з боку головного бухгалтера, про те, що підпис керівника підприємства, що міститься в довіреностях різниться з підписом ОСОБА_3 немає. Позивач також звертає увагу на те, що окрім підписів керівника та головного бухгалтера підприємства відповідача, довіреності на отримання товару засвідчені відтиском печатки ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод, при цьому відповідач не заперечує проти автентичності відтиску печатки здійсненого на довіреностях. Вважає, що посилання відповідача на невідповідність підпису керівника підприємства проставленого в довіреностях спростовується прийняттям та частковою оплатою товару, а також підписаними між сторонами актами звірки взаємних розрахунків.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач (надалі - позивач) звернулося в господарський суд з позовом до Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод (надалі - відповідач) про стягнення 1 990 162, 73 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 18.03.2013 р. між ним та відповідачем був укладений договір поставки № ВЗК-068/13 (надалі - договір), відповідно до умов якого позивач зобовязується у 2013 р. поставити відповідачу товари, зазначені в специфікації № 1, а відповідач - прийняти і оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: гальмівне обладнання. Кількість товарів: згідно специфікації №1.

Згідно п. 3.1 додаткової угоди від 30.12.2013 р. № 1, ціна договору становить 8 112 724, 56 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позивача протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар, на загальну суму 1 131 508, 32 грн. Однак, відповідач за поставлений позивачем товар, здійснив оплату частково, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 1 110 649, 92 грн. Таким чином, на час розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем складає 1 110 649, 92 грн., яку останній просить стягнути з відповідача на свою користь.

Крім стягнення основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача, на підставі ст. 625 ЦК України, 3% річних в розмірі 56 291, 36 грн. та інфляційні втрати в розмірі 823 222, 01 грн.

Заперечуючи позовні вимоги, в судових засіданнях представник відповідача посилався на те, що підпис на довіреностях на одержання товару не відповідає підпису голови правління ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод, а тому є підстави вважати, що відповідач не уповноважував на отримання товару жодних осіб, а відтак не приймав товару. Також, представник відповідача зазначив, що позивачем невірно нараховано інфляційні втрати, оскільки не враховано дефляцію за деякі місяці.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи із наступних мотивів.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, 193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, 18.03.2013 р. між сторонами був укладений договір поставки № ВЗК-068/13, відповідно до умов якого позивач зобовязується у 2013 р. поставити відповідачу товари, зазначені в специфікації № 1, а відповідач прийняти і оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: гальмівне обладнання. Кількість товарів: згідно специфікації №1.

Згідно п. 3.1 додаткової угоди від 30.12.2013 р. № 1 ціна договору становить 8 112 724, 56 грн.

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 131 508, 32 грн.

Приписами ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони в п. 4.1 договору погодили, що розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позивача протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із банківської виписки про рух коштів по рахунку позивача, відповідачем отриманий товар оплачено частково, 28.03.2014 р. на суму 20 858, 40 грн., внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 1 110 649, 92 грн. Зокрема, за видатковими накладними від 04.04.2013 року № 2 на суму 52 849.20 грн.; від 08.04.2013 року № 3 на суму 47 360,16 грн., від 15.04.2013 року № 4 на суму 28 008,00 грн., від 15.04.2013 року № 5 на суму 83 548.80 грн., від 18.04.2013 року № 8 на суму 5 808,00 грн., від 16.05.2013 року № 2 на суму 69 807,84 грн., від 21.05.2013 року № 4 на суму 38 808,00 грн., від 25.05.2013 року № 7 на суму 16 440,00 грн., від 11.06.2013 року № 2 на суму 7 480,80 грн., від 20.06.2013 року № 3 на суму 10 912,80 грн., від 20.06.2013 року № 5 на суму 13 318.80 грн., від 01.07.2013 року № 1 на суму 120 283,20 грн., від 16.07.2013 року № 2 на суму 12 466,80 грн., від 16.07.2013 року № 3 на суму 9 000,00 грн., від 27.08.2013 року № 3 на суму 6 998,40 грн., від 11.09.2013 року № 1 на суму 13 418,40 грн., від 11.09.2013 року № 2 на суму 14 376,00 грн., від 18.09.2013 року № 5 на суму 10 254.00 грн., від 04.10.2013 року № 1 на суму 37 531,20 грн., від 07.10.2013 року № 2 на суму 34 072,80 грн., від 17.10.2013 року № 3 на суму 3 388,80 грн., від 25.10.2013 року № 5 на суму 3 388,80 грн., від 05.11.2013 року № 1 на суму 13 996,80 грн., від 16.11.2013 року № 2 на суму 67 776,00 грн., від 26.11.2013 року № 3 на суму 19 834,80 грн., від 02.12.2013 року № 1 на суму 10 896,00 грн., від 04.12.2013 року № 2 на суму 72 201,60 грн., від 06.12.2013 року № 4 на суму 13 200,00 грн., від 09.12.2013 року № 6 на суму 12 945,60 грн., від 16.12.2013 року № 8 на суму 5 976,00 грн., від 18.12.2013 року № 9 на суму 32 774,40 грн., від 18.12.2013 року № 10 на суму 9 072,00 грн., від 19.12.2013 року № 11 на суму 40 887,36 грн., від 06.02.2014 року № 1 на суму 107 625,60 грн., від 20.03.2014 року № 1 на суму 16 104,00 грн., від 20.03.2014 року № 2 на суму 10 500,00 грн., від 21.03.2014 року № 4 на суму 49 87,20 грн., від 16.05.2014 року № 3 на суму 28 110,24 грн., від 02.06.2014 року № 1 на суму 17 181,12 грн. у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 1 110 649, 92 грн. Факт прийняття товару відповідачем підтверджується довіреностями виданими на імя ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а саме: від 26.03.2013р. № 344, від 15.04.2013р. № 466, від 14.05.2013р. № 621, від 07.06.2013р.№ 819, від 20.06.2013 р. № 924, від 16.07.2013р. № 1065, від 27.08.2013р. № 1351, від 18.09.2013р. № 1490, від 04.10.2013р. № 1605, від 16.10.2013р. № 1684, від 25.10.2013р. № 1766, від 05.11.2013р. № 1832, від 15.11.2013р. № 1916, від 26.11.2013 р. № 1998, від 04.12.2013р. № 2047, від 03.02.2014р. № 46, від 20.03.2014р. № 216, від 16.05.2014р. № 458, від 02.06.2014р. № 539.

Зважаючи на часткову оплату відповідачем товару, суд не вважає обгрунтованми посиланням відповідача на те, що він товар не отримував, оскільки голова правління ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод не уповноважував на отримання товару жодних осіб, а підпис на довіреностях щодо одержання товару не відповідає підпису голови правління. Крім того, суду не представлено жодних доказів невідповідності підписів посадових осіб відповідача на документах, що підтверджують прийняття товару від позивача.

Щодо клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яке відповідач обгрунтовує розбіжністю між дійсним підписом голови правління ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_3Я та підписом вчиненим у довіреностях про отримання товару, та необхідністю встановлення обставин чи дійсно відповідач отримував товар та чи підпис на довіреностях для отримання товару, виконано ОСОБА_3, а також чи належить підпис в накладних в графі прийняв особам які їх підписали, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, однак, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З огляду на все вищенаведене, беручи до уваги те, що довіреності окрім керівника підприємства відповідача ОСОБА_3 підписані ще й головним бухгалтером та засвідчені відтиском печатки ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод, враховуючи підписані відповідачем ОСОБА_9 звірки взаємних розрахунків, копії яких долучені до матеріалів справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних у матеріалах справи, а відтак відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про призначення судової експертизи.

Посилання представника відповідача на те, що позивач за адресою реєстрації не знаходиться спростовується доказами, долученими представником позивача до матеріалів справи, зокрема 28.09.2015 р. позивач супровідним листом від 28.09.2015 р. № 28/09/03 повідомив суд про зміну місцезнаходження позивача та реєстрацію відповідних змін до статуту товариства, що підтверджує Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 24.09.2015р., статутом ТзОВ ТКФ Схід-Постач, зареєстрованим в новій редакції 22.09.2015 р., та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 24.09.2015р., з якого вбачається, що місцезнаходження юридичної особи - 61058, м. Харків, вул. Сумська, буд. 39, офіс 131. Про зміну місцезнаходження позивача зазначено також у листі ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 08.10.2015 р. № 34/3ПІ/20-30-11-03.

Оскільки представник відповідача в судових засіданнях доказів погашення заборгованості за поставлений йому товар не представив, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 110 649, 92 грн. підлягають до задоволення.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем було нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 56 291, 36 грн. та інфляційні втрати в розмірі 823 222, 01 грн.

В частині позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 56 291, 36 грн., суд вважає, що їх розрахунок проведено вірно, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

В частині стягнення інфляційних втрат позивачем невірно визначено період виникнення заборгованості згідно з видатковою накладною від 16.05.2013 р. № 2 на суму 69 807, 84 грн., що призвело до невірного розрахунку суми інфляційних втрат, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення в розмірі 823 098, 87 грн.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на нього пропорційно до задоволених вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 ГПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод (79018, м. Львів, вул. Залізнична, 1А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач (61058, м. Харків, вул. Сумська, 39, офіс 131, ) суму в розмірі 2 029 803, 61 грн., з яких:

- 1 110 649, 92 грн. основного боргу;

- 56 291, 36 грн. 3% річних;

- 823 098, 87 грн. інфляційних втрат;

- 39 763, 46 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 30.10.2015 року.

Суддя Манюк П.Т.