ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 р. Справа № 5010/276/2012-П-3/10-9/61
Господарський суд Івано-Франківської області у складі

головуючого судді Калашник В. О., судді Малєєва О. В. , судді Шіляк М. А. ,

секретар судового засідання Кричовський Р. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави

вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76000

в особі Фонду державного майна України

вул. Кутузова 18/9, м. Київ, 01133

до відповідачів: Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист"

вул.Г.Мазепи, 135, м. Івано-Франківськ, 76000, код ЄДРПО 02659186

Івано-Франківське міське управління юстиції

вул.Галицька, 45, м.Івано-Франківськ

в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області

м. Івано-Франківськ, вул.Василіянок, буд.6

Виконавчого комітету Івано - Франківської міської ради

вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76000, код ЄДРПО 25698131

Приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР"

вул. Раїси Окіпної, 2, м. Київ, 02002

Фізичної особи-підприємця Брича Юрія Івановича

вул. Галицька, 116/14, м. Івано-Франківськ, 76018

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Федерація професійних спілок України

майдан Незалежності, 2, м. Київ, 01001

про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р; Визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі Фонду державного майна України.

за участю:

Від позивача: Чернов Р.М. - провідний спеціаліст - юрисконсульт юридичного сектору Регіонального відділення ФДМУ по Івано-Франківській області, (довіреність № 17 від 05.01.15 року)

Від прокуратури : Хомин М. В. - прокурор, (посвідчення №032582 від 20.03.15)

Від відповідача - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради: представник не з'явився

Від відповідача приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист": Парипа І. В.- представник (паспорт серії СС № 359921 від 16.08.97)

Від Івано-Франківського міського управління юстиції представник не з'явився.

Від Фізичної особи-підприємця Брича Ю. І. представник не з'явився.

Від третьої особи представник не з'явився.

Встановив:

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області , 06.09.13, звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів, Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", комунальне підприємство "Івано-Франківське ОБТІ", Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, в якій просить суд : 1. визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови № 301 від 04.06.2004; скасувати свідоцтво серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; 3. скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; 4. визнати право власності на вказане нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України.

Відповідно до п.2 розпорядження Івано-Франківського міського голови №301 від 04.06.2004, вирішено оформити право власності за ЗАТ "Івано-Франківськтурист" на туристичний комплекс "Прикарпаття" на вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську.

На підставі вказаного розпорядження, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: Туристичний комплекс по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську Івано-Франківському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях, серії ЯЯЯ №472886 від 01.07.2005.

Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за відповідачем, ЗАТ "Івано-Франківськтурист" відбулась 01.07.2005 шляхом внесення запису №814 в книзі: 5в , що підтверджується Витягом Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації серії ЄВХ №339727.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.12 порушено провадження у справі за №5010/276/2012-3/10 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.03.12 о 10 год 20 хв.

В процесі розгляду справи, прокурором подано клопотання за №05-331 вих 12 від 04.04.2012 про здійснення розгляду даної справи у складі колегії із трьох суддів, а представником відповідача, ПАТ "Івано-Франківськтурист" заявлено клопотання від 04.04.2012 про залучення до участі у справі в якості відповідачів, Приватне акціонерне товариство "УКРПРОФТУР" та Федерацію професійних спілок України. У вказаному клопотанні також була викладена вимога про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця Брич Юрія Івановича.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 05.04.12 залучено до участі у справі №5010/276/2012-п-3/10 в якості іншого відповідача, Приватне акціонерне товариство "УКРПРОФТУР", та в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Фізичну особу-підприємця Брич Юрія Івановича і Федерацію професійних спілок України , а розгляд справи відкладено.

Розпорядженням голови господарського суду Івано-Франківської області від 09.04.2012 створено колегію суддів по розгляду справи №5010/276/2012-п-3/10 до складу якої увійшли судді Фанда О.М. та Малєєва О.В.

14 травня 2012, прокуратурою Івано-Франківської області заявлено клопотання №05-430 вих -12 про залучення міського голови м.Івано-Франківська до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Проте, ухвалою господарського суду від 15.05.2012 в задоволенні клопотання прокурора було відмовлено. Однак, задоволено усне клопотання третьої особи підприємця Брича Ю.І., якого залучено до участі у справі №5010/276/2012-п-3/10 в якості іншого відповідача, а розгляд справи відкладено.

В зв"язку з тим, що суддя Малєєва О.В. з 27.07.12 перебувала у відпустці, розпорядженням заступника голови господарського суду Івано-Франківської області від 03.08.2012, замість вказаної судді введено до складу судової колегії по розгляду справи №5010/276/2012-п-3/10 суддю Калашника В.О.

Однак, 01.10.2012, на підставі розпорядження голови господарського суду у зв"язку із відпусткою судді Калашника В.О., до складу колегії суддів по розгляду даної справи було введено суддю Малєєву О.В.

В подальшому, у зв"язку із перебуванням головуючої судді Фрич М.М. у відпустці з 19.11.2012 по 30.11.12, справа передана на повторний автоматичний розподіл, відповідно до якого створена нова колегія суддів: головуючий суддя Фанда О.М., судді Малєєва О.В. та Гриняк Б.П.

18.01.2013 , у зв"язку з перебуванням головуючої судді Фанда О.М. у відпустці, справа передана на повторний автоматичний розподіл, відповідно до якого створена нова колегія суддів, головуючим призначено суддю Калашника В.О., суддями Малєєва О.В. Гриняк Б.П.

Про те, у зв"язку з перебуванням судді Гриняка у відпустці, розпорядженням голови господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.13 введено в склад судової колегії по розгляду даної справи суддю Шіляк М.А.

9 квітня 2013 року, прокуратурою Івано-Франківської області, подана заява про зміну позовних вимог за №05/2-271 вих- 13 в якій поставлені наступні позовні вимоги.

Визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004.

Визнати недійсним свідоцтво серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно, до складу якого входить: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 140 "А" в місті Івано-Франківську.

Визнати право власності на нерухоме майно: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване по вул. Гетьмана Мазепи, 140 "А" в місті Івано-Франківську за державою України в особі Фонду державного майна України. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

В процесі розгляду справи, відповідачем, Приватним Івано-Франківським обласним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" подано письмове клопотання за №205 від 10.04.2013 про призначення у справі судову економічну будівельно-технічну експертизу нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Г.Мазепи 140"А". На вирішення судового експерта пропонувалось поставити наступні питання :

-Чи підтверджується документально фінансування будівництва об"єкту нерухомості за адресою вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за рахунок коштів громадських організацій?

-Чи є у вартості об"єкту нерухомості за адресою вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську частка фінансування споруд за рахунок державних коштів?

-Чи можливо встановлення, за рахунок яких джерел здійснювалось будівництво нерухомого майна за адресою вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську?

- У якому обсязі виконані ремонтно-будівельні роботи нерухомого майна за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську?

- Яка ринкова вартість будівельних робіт (переобладнання, відбудований ремонт та ін.), нерухомого майна за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську після здачі в експлуатацію.

-Чи підтверджується матеріалами технічної документації ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" тотожність об"єкту нерухомого майна за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську станом на дату подання позовної заяви, зазначеному об"єкту станом на рік введення в експлуатацію, в частині загальної площі, поверхів, кількості приміщень та інш.?

20 травня 2013 вказаним відповідачем подано до суду нове клопотання за №270 в порядку ст. 41 ГПК України про призначення судової будівельно-технічної експертизи об"єкту нерухомого майна , яке знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську, на вирішення якої поставити наступні питання.

- Чи є у вартості об"єкту нерухомості, який знаходиться за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську частка фінансування споруд за рахунок державних коштів?

-Визначити ринкову вартість об"єктів нерухомості за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську на час введення в експлуатацію.

- У якому обсязі і ким виконувались ремонтно-будівельні роботи нерухомого майна за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську?

- Яка ринкова вартість будівельних робіт (переобладнання, відбудований ремонт та ін.), нерухомого майна за адресою: вул.Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську після здачі в експлуатацію.

Вказане клопотання судом задоволено, про що винесена ухвала від 21.05.2013.

В зв"язку з призначенням судової експертизи, провадження у справі зупинено.

Про-те , судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надано суду повідомлення №1831 складене 26.06.15 про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи по господарській справі №5010/276/2012-п-3/10-9/61 по причині ненадання необхідних для її проведення витребуваних експертом матеріалів.

Незважаючи на зазначене повідомлення судового експерта , суд продовжив розгляд справи за наявними у ній документами.

Як вбачається із змісту позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, ПАТ "Івано-Франківськтурист" створено відповідно до установчого договору від 18.12.2001. Товариство є правонаступником Івано- Франківського обласного дочірнього підприємства Українського закритого акціонерного товариства «Укрпрофтур».

Рішенням установчих зборів Івано-Франківського обласного ЗАТ «Івано- Франківськтурист» від 18.12.2001 вирішено створити філію - туристичний комплекс «Прикарпаття». Для забезпечення діяльності туристичного комплексу в його господарське відання було передано нерухоме майно по вул. Гетьмана Мазепи 140«А» в місті Івано-Франківську.

За результатами розгляду звернення ЗАТ «Івано-Франківськтурист», міським головою 04.06.2004 винесено розпорядження №301, п.2 якого вирішено оформити право власності за ЗАТ «Івано-Франківськтурист» на туристичний комплекс " Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140«А» у місті Івано-Франківську.

На виконання вказаного розпорядження виконавчим комітетом Івано- Франківської міської ради 01.07.2005 видано свідоцтво серії ЯЯЯ №472086 про право власності на туристичний комплекс «Прикарпаття», що розташований по вул. Гетьмана Мазепи 140«А» в місті Івано-Франківську.

Однак, прокурор вважає, що вказане розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства та підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до п.20 ч.3 ст.42 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень. Його повноваження визначені у пунктах 1-19, 21-22 ч.3 ст.42 вказаного Закону і такий перелік є вичерпним. Повноважень міського голови щодо оформлення права власності, згідно ст.42 вищевказаного Закону не визначено.

Натомість, положення п.«б» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділяють виконавчі органи ради повноваженнями щодо обліку та реєстрації відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форми власності.

Крім того, відповідно до п.8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно - оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування.

Видаючи розпорядження №301 від 04.06.2004 про оформлення права власності, міський голова вийшов за межі своїх повноважень та перебрав на себе повноваження виконавчого комітету.

На підставі незаконного розпорядження міського голови №301 від 04.06.2004 виконавчим комітетом з порушенням норм діючого законодавства було видано ЗАТ «Івано-Франківськтурист» свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ №472086.

Підстави визнання права власності на майно туристичного комплексу "Прикарпаття» по вул. Гетьмана Мазепи 140 «А» в місті Івано-Франківську обумовлено наступним.

Постановою президії Ради Федерації незалежних профспілок України №П- 7-7 від 23.08.1991 прийнято рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Акціонерне товариство «Укрпрофтур».

Рада Федерації незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України 04.10.1996 уклали установчий договір про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях акціонерного товариства «Укрпрофтур» і затвердили його статут.

На час створення Рада Федерації незалежних профспілок передала до статутного фонду акціонерного товариства основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації.

18 грудня 2001 року, ЗАТ «Укрпрофтур», рада профспілок Івано-Франківської області та працівники ДП «Івано-Франківськтурист» уклали договір про створення ЗАТ "Івано-Франківськтурист» для надання комплексних туристично-екскурсійних послуг. Згідно ст. 6 вказаного договору товариство є власником майна, яке було передано йому власником, а саме майно туристичного комплексу «Прикарпаття» по вул. Гетьмана Мазепи 140«А» в місті Івано-Франківську.

Стаття 10 Конституції (Основний Закон) УРСР 30.01.1937 року, що діяла на час виникнення спірних відносин, в Україні існувала державна і колгоспно-кооперативна власність і ніхто не мав права використовувати державну власність з метою особистої наживи та в інших стисливих цілях.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р. №697- XII, лише власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, а статтею 34 цього Закону визначено, що загальнодержавну (республіканську) власність складають, зокрема, об'єкти соціально-культурної сфери або інше майно.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 №1540-ХП встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об"єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Також, відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 24 08.1991 № 1427 - XII визначено, що з моменту проголошення незалежності чинними на території України є тільки Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства республіки.

У зв'язку із тим, що правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України частиною 1 - постанови від 04.02.1994 «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» постановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Оскільки туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 «А» в Івано-Франківську, було майном загальносоюзної громадської організації колишнього союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських oрганізацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю.

При цьому, згідно зі ст. 1 Тимчасового Положення «Про Фонд державного майна України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Згідно із постановою Верховної Ради України № 2268-ХП від 10.04.1992 «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього союзу РСР, що розташовані на території України» майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників були тимчасово передані до Фонду державного майна України.

Постановою Верховної Ради України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», зазначене майно є загальнодержавною власністю.

До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів).

Постановою Кабінету Міністрів України № 18 від 13.01.1995, виданою на виконання постанови Верховної Ради України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР», окреслено коло юридичних осіб, уповноважених управляти згаданим майном. В складі зазначених осіб Ради Федерації незалежних профспілок України не було.

Зазначене також підтверджується листом Міністерства юстиції України № -3.2 167 від 29.08.2006, який видано з метою формування єдиної нотаріальної практики та попередження неправомірного посвідчення нотаріусами України від імені Федерації професійних Спілок України договорів відчуження майна загальносоюзних профспілкових організацій колишнього Союзу РСР.

Зокрема, зазначеним листом визначено, що серед майна, яким на даний час володіє Федерація профспілок України, є майно загальносоюзних профспілкових організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України (колишньої Української республіканської ради профспілок).

Оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на даний час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

З огляду на викладені обставини, прокурор в судовому засіданні просить суд позов задовольнити з урахуванням вимог викладених у заяві про зміну (уточнення) позовних вимог.

Представник позивача, Фонду державного майна України вимоги прокурора підтримав, та подав суду письмові пояснення, в яких просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні вказав, що оскаржене розпорядженння міського голови винесене з порушенням норм діючого законодавства, з перевищенням повноважень та підлягає скасуванню.

В обгрунтування своєї правової позиції посилається на норми законодавства викладені прокурором у позовній заяві.

Відповідач, Приватне Івано-Франківське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" позовні вимоги не визнав повністю, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, не доведеними належними засобами доказування, а тому позов задоволеннню не підлягає. Свої доводи виклав у письмовому відзиві на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що XV з'їзд профспілок України, який відбувся в жовтні 1990 року, і за рішенням делегатів був перетворений в І Установчий з'їзд незалежних профспілок України, прийняв Декларацію про утворення Федерації незалежних профспілок України (надалі - ФНПУ) та проголосив незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР. Це означало вихід із складу профспілок СРСР, відмову від діяльності відповідно до Статуту профспілок СРСР.

З'їзд також прийняв Положення про Федерацію незалежних профспілок України (далі - ФНПУ), затверджене з'їздом 6 жовтня 1990 року, яким визначено її правовий статус, організаційну структуру, права та обов'язки, у тому числі і майнові. Положенням зокрема, передбачено, що Рада ФНПУ є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідні для виконання цілей та завдань ФНПУ, становлять її власність і охороняються законом.

Крім майна, що належало українським профспілкам та їх об'єднанням, на території України знаходилось майно, що було у власності Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок (надалі - ВЦРПС). Тому, президія Ради Загальної конфедерації професійних спілок СРСР, 18 листопада 1990 р. прийняла постанову "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном", якою затверджений Договір про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном, згідно з яким Федерації незалежних профспілок України були передані права по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном (тобто повне право власності) на території України.

В свою чергу, Президія Ради Федерації незалежних профспілок України, постановою № П-7-7 від 23.08.1991 р. зі змінами від 09.10.1991 р. прийняла рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Акціонерне товариство "Укрпрофтур".

Рада Федерації незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України 04.10.1991 р. уклали установчий договір про створення на базі туристсько-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях Закритого акціонерного товариства "Укрпрофтур" і затвердили його статут, який зареєстрований Київським міськвиконкомом 28.10.1991 року, і перереєстрований зі змінами Шевченківським райвиконкомом м. Києва 25.10.1995 року.

Рада Федерації незалежних профспілок передала до статутного фонду AT основні фонди і оборотні засоби туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань та організацій профспілок України на суму 381 206 тис. кар.

А тому, твердження позивача про те, що спірне майно, як майно загальносоюзних організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, тимчасово до законодавчого визначення суб'єктів права власності загальнодержавною власністю, є необгрунтованими, оскільки профспілки організації ФПУ ще у жовтні 1990 року вийшли зі складу загальносоюзної громадської організації - ВЦРПС.

Позивач та представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги, виходили з того, що спірне майно є державним в силу указу Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ організації союзного підпорядкування" розташованих на території України, у власності держави" від 30.08.1991 р.

Однак, відповідач звертає увагу суду на те, що Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 укладено раніше ніж було прийнято мораторій, що був встановлений, постановою Верховної Ради України від 29.11.1990. та прийнято постанову Верховної Ради України від 24 серпня 1991 "Про проголошення незалежності України".

Відповідно, указ Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ організації союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991 р. не розповсюджує свою дію на Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 .

Крім того, позивач посилається на постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, які розташованого на території України" та № 3943 від 04.02.1994 р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", які не передбачали вилучення майна українських профспілок в користь держави, а стосувалося майна, що перебувало у віданні центральних органів цих організації, якими були ВЦРПС і Центральна рада по туризму і екскурсіях, а тому дія цих постанов не може поширюватись на майно, передане до статутного фонду AT "Укрпрофтур", а згодом і до статутного фонду ПрАТ "Івано-Франківськтурист", оскільки це майно знаходилось в складі Української республіканської Ради по туризму і екскурсіях.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачається, що виключно законами України визначається правовий режим власності, а тому зазначені постанови не підлягають застосуванню судом в якості самостійних підстав для зміни власників і правового режиму власності.

До того ж, з прийняттям Конституції України зазначені постанови втратили практичне застосування, оскільки не відповідають нормі 92 Конституції України.

Законодавство, яке діяло на час створення спірного майна, передбачало наступне.

На законодавчому рівні право власності профспілок було визначено Основами цивільного законодавства Союзу РСР та союзних республік, прийнятими 08.12.1961 (стаття 24) та Цивільним кодексом УРСР, введеним в дію з 01 січня 1964 .

Відповідно до статті 24 Цивільного кодексу УРСР профспілки, як громадські організації, мали статус юридичної особи, відокремлене майно і самостійний баланс та здійснювали свої права через виборні органи.

Так, статтею 87 Цивільного кодексу УРСР, соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Право власності профспілкових організацій у подальшому було закріплено Законом СРСР "Про громадські об'єднання" від 09.10.1990 (стаття 18) та Законом СРСР "Про професійні спілки, права і гарантії їхньої діяльності" від 10.12.1990 (стаття 20).

Закон України "Про власність" від 07.02.1991 визнав професійні спілки суб'єктами права колективної власності (стаття 20) та визначив перелік об'єктів, що можуть бути у власності профспілок, а саме: майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої статутами. Згідно з статтею 28 зазначеного Закону профспілки можуть мати у власності підприємства відповідно до цілей, зазначених в їх статутах, і в порядку, передбаченому законодавством України.

На даний час питання власності профспілок та їх об'єднань повністю врегульоване на законодавчому рівні.

Відповідно до статті 13 Основного Закону України, норми якого мають пряму дію, власність не повинна використовуватися на шкоду людини і суспільства держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Правовий режим власності в Україні, відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Серед конституційних основ правового господарського порядку, що визначені частиною другою статті 5 Господарського кодексу України, передбачено забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності господарювання, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, непорушність права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності, визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

Згідно із статтею 21 Закону України "Про об'єднання громадян" об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійсненні його статутної діяльності. Об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом. Громадські організації також мають право на майно та кошти, придбані в результаті господарської та іншої комерційної діяльності створених ними госпрозрахункових установ та організацій, заснованих підприємств.

Аналогічні норми містяться у статті 34 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". Так, відповідно до вказаної норми закону, право профспілок їх об'єднань мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення статутної діяльності, у тому числі право власності на майно та кошти, придбані в результаті господарської діяльності створених ними підприємств та організацій, визначено інші підстави виникнення права власності на майно та право розпоряджання ним. Важливою нормою є те, що позбавлення профспілок права власності, а також права володіння та користування майном, переданим їм у господарське відання, може мати місце лише за рішенням суду на підставах, визначених законом.

Туристичний комплекс на вул. Г. Мазепи, 140 А був збудований у 1969 році. Замовником будівництва була Івано-Франківська обласна рада по екскурсіям та туризму.

Рішенням виконавчого комітету міської ради від 09.12.1969 р. № 596/2 був затверджений акт приймання в експлуатацію турбази "Прикарпаття" на вул. Дзержинського (зараз Мазепи) в м. Івано-Франківську.

З архівних бухгалтерських металів, наданих ПрАТ "Івано-Франківськтурист", вбачається що, будівництво туристичного комплексу на вул. Мазепи, 140, а у м. Івано-Франківську проводилось за рахунок власних коштів профспілкового бюджету та кредитних коштів "Будбанку СРСР".

При цьому, позивачем не представлено жодного доказу фінансування будівництва спірного майна з державного бюджету.

Також, відповідач вважає, що доводи позивача по незаконність розпорядження міського голови від 04.06.2004 р. № 301 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія ЯЯЯ № 472086 є безпідставними.

Позивач обґрунтовуючи такі доводи, посилається на вимоги Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5

Зокрема, пп. а) п. 6.1 вказаного Тимчасового положення передбачено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування

Вказане положення містить лише вказівку на те, що свідоцтва про право власності видаються органами місцевого самоврядування.

При цьому, звертає увагу суду на те, що свідоцтво про право власності, копія якого долучена до матеріалів справи, видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради. Вказану обставину підтверджує також витяг з Єдиного державного реєстру про реєстрацію прав власності, в якому вказано орган, який видав свідоцтво про право власності на спірний об'єкт.

До того ж, як пояснив представник ОКП "Івано-Франківське ОБТІ", право власності на спірний об'єкт за Івано-Франківським обласним підприємством "Івано-Франківськтурист" було зареєстроване ще у 1997 р. на підставі рішення виконавчого комітету від 09.12.1969 №596/2. В подальшому відбувалось лише переоформлення вказаного права за правонаступниками Відповідача.

Представник відповідача, ПАТ "Івано-Франківськтурист" в судовому засіданні підтримав правове обгрунтування викладене у відзиві на позов та просить суд в позові відмовити повністю.

Крім цього, як у відзиві на позов , так і в окремо поданій заяві вказаний відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки, заявляючи позов, прокурор пропустив строк позовної давності, а у заяві про поновлення строку не вказав значимих підстав для його поновлення.

Зокрема, в заяві про застосуваня строків позовної даності від 28.07.15 за № 273 відповідач просить суд, при вирішенні даної справи врахувати наступні відомості та норми законодавчих актів України, в тому числі Цивільний кодекс УРСР, який діяв на момент виникнення у даній справі права на позов.

Статтею 71 Цивільного кодексу УРСР визначено часові межі реалізації захисту свого права або інтересу - 3 роки. В силу статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідач вважає, що правовідносини, які виникають у зв'язку із застосуванням державними правоохоронними органами щодо підприємств, установ та організацій встановленої законодавством відповідальності, є цивільно-правовими, а тому є правові підстави для застосування до таких правовідносин строків позовної давності, передбачених Цивільним кодексом України.

В дійсності між сторонами по справі виникли спірні правовідносини, пов'язані з утворенням відповідача 1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 1 та формуванням їх статутних капіталів за рахунок передачі майна у власність, і до цих правовідносин, з врахуванням вимог ст. 75, 83 чинного на той час ЦК УРСР поширюється загальний строк позовної давності, встановлений ст. 71 цього Кодексу.

Не можна прийняти до уваги наявні доводи прокурора щодо його обізнаності з існуванням порушеного права тільки після проведення прокуратурою відповідної перевірки, оскільки право на позов виникає з дня, коли особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Натомість, згідно з ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у разі прийняття господарським судом позовної заяви поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Отже, виходячи з системного аналізу змісту ст. 76 ЦК У РСР та ч. 2 сі. 29 ГПК України, істотне значення має обізнаність саме Фонду державного майна України, як належного позивача у даній справі, з порушенням своїх прав, відтак, обізнаність прокурора з 2011 року не має значення для застосування судом позовної давності.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Прокурор вказує суду про те, що йому стало відомо про порушення прав ФДМУ у серпні 2011 року під час проведення перевірки, а тому строк позовної давності для звернення до господарського суду Івано-Франківської області з даним позовом не пропущено.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу ч. ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-1V (набрав чинності 01.01.2004) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 цих положень передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття З Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10 позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п. 4.1 Постанови № 10 початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня. коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися позивач (ФДМУ), а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Така правова позиція врегульована зокрема і рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99.

Таким чином, повноваження прокурора щодо строку позовної давності, повинні відповідати правам, які має позивач - Фонд державного майна України.

Таким чином, ФДМУ було пропущено строк позовної давності при зверненні прокурора з позовною заявою.

Відповідач, Приватне акціонерне товариство "УКРПРОФТУР" проти позову заперечив, вважає даний позов безпідставним, оскільки викладені у позові твердження прокурора не грунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи, а тому у позові просить суд відмовити.

Правові підстави відмови виклав у відзиві на позов за №488 від 23.09.15, які фактично є аналогічними тим, що викладені іншим відповідачем, тобто ПАТ "Івано-Франківськтурист".

У своєму відзиві на позов також просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Не визнав позовних вимог і відповідач, приватний підприємець Брич Юрій Іванович, який у відзиві на позов виклав свою правову позицію в обгрунтування заперечень стосовно позову прокурора.

Зокрема вказав, що позивачем не обґрунтовано і не наведено конкретних норм права, всупереч яким було видано свідоцтво виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, а саме: яким нормам чинного законодавства таке свідоцтво не відповідає. Окрім того, з позовної заяви не зрозуміло в чому було перевищено повноваження виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради при оформленні такого свідоцтва.

Відповідач вважає, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради видав свідоцтво про право власності на майно у відповідності до своїх повноважень визначених ст. 30 ЗУ "Про місцеве самоврядування" і у відповідності до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року № 7/5.

Крім цього, відповідач вважає, що свідоцтво , яке оскаржується у даній господарській справі не є первинним документом, за яким право власності було набуто відповідачем, оскільки таке право вже належало відповідачу.

Право власності на даний туристичний комплекс належало і було зареєстровано за Івано-Франківським обласним підприємством "Івано-Франківськтурист" ще з 1997 року, на підставі рішения виконавчого комітету № 596/2 від 09.12.1969 року.

В подальшому, 11 червня 2001 року, на підставі розпорядження міського голови від 23.04.2001 року, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було видано свідоцтво про право власності на приміщення туристичного комплексу "Прикарпаття" по вул. Мазепи, 140-а в м.Івано-Франківську і на підставі цього свідоцтва перереєстровано на ДП "Івано-Франківеьктурист" у зв'язку із реорганізацією попередньої юридичної особи - Івапо-Франківського обласного підприємства "Івано-Франківськтурист".

У відповідності до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, попередньо оформлене відповідачем право власності на спірне майно у відповідності до норм ст. 321 Цивільного кодексу України є непорушним.

Факт відсутності будь-яких судових рішень, які б свідчили про незаконність набуття права власності на даний туристичний комплекс попередніми юридичними особами і про незаконність переходу права власності на це майно в період з 1969 року по даний час, по суті спростовує твердження позивача про незаконність набуття права власності на майновий комплекс відповідачем.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно по вул.Мазепи, 140 а в м.Івано-Франківську, то відповідач вважає , що така вимога також не підлягає задоволенню приймаючи до уваги наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого -самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оскільки, свідоцтво виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не є ні актом ні рішенням органу місцевого самоврядування, а чинним діючим законодавством не передбачено такого способу захисту права як скасування свідоцтва про право власності, яке не містить ознак акту, а є лише посвідчувальним документом, то така позовна вимога не підлягає до задоволення.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України у справах № 8/17-114-2011 від 14 березня 2012 року та по справі № 60/243-10 від 27.01.2001 року.

Таким чином, у зв'язку із вищевикладеним, позовна вимога в частині скасування свідоцтва про право власності не підлягає до задоволення.

Заявляючи позов про визнання права власності на майно по вул.Мазепи, 140 а в м. Івано-Франківську, прокурор не врахував того, що частка майна, а саме гаражі і корти, які знаходяться за цією ж адресою були придбані відповідачем, підприємцем Брич Ю.І. на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2005 та договору купівлі-продажу від 29.05.2009.

На підставі зазначених договорів підприємець Брич Ю.І. зареєстрував право власності на частину торгівельного комплексу по вул. Мазепи, 140а. З моменту такої реєстрації, Брич Ю.І. відкрито користується даним майном, облаштовує і вкладає кошти у свою власність.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З моменту укладення правочинів за якими Брич Ю.І. придбав майно по вул. Мазепи, 140а в м. Івано-Франківську, правомірність його набуття не оспорювалося. Договори купівлі-продажу є чинними і в судовому порядку не визнані недійсними.

Відповідно до норм Порядку ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮУ від 28.01.2003 року, із вчиненням кожного наступного запису в реєстрі щодо переходу права власності актуальним є останній, у той час як попередній вважається скасованим (не актуальним).

Натомість, таке автоматичне позбавлення права власностіпідприємця Брича Ю.І. буде грубим порушенням норм прямої дії - Конституції України, ст. 41 якої чітко визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З наведених вище підстав, представник відповідача просить суд в позові відмовити повністю.

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, федерація професійних спілок України позовні вимоги не підтримала, вважає їх необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Своє правове обгрунтування виклав у письмових поясненнях від 10.05.2012 за №11/01-42/821.

Заслухавши в судовому засіданні доводи представників сторін та інших учасників судового процесу, дослідивши обставини у справі і подані докази, оцінивши їх в сукупності відповідно до ст. 43 ГПК України, суд прийшов до наступних висновків:

Згідно ст.ст. 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року, власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань). Статтею 7 визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

Цивільний кодекс Української РСР, дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року «Про управління державним майном Української РСР» встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.1992 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 року № 1452 «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави», Закону України від 10.09.1991 року № 1540 «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 року «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», від 26.03.1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 року № 2268-ХП «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 року № 3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

З урахуванням постанови Верховної Ради України «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» від 14.02.1992 року функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України «Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України» від 07.07.1992 року - на Фонд державного майна України.

Водночас, судом встановлено, що доказів надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна шляхом його внесення до статутного капіталу АТ «Укрпрофтур» не надано, а тому згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України «Про власність» (чинних на момент створення АТ «Укрпрофтур») відсутні підстави вважати таке майно правомірно набутим АТ «Укрпрофтур».

Згідно ст. 1 Закону України «Про об'єднання громадян» від 16.08.1992 р. об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

Особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999 року.

Отже, до набуття чинності цим Законом діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України «Про об'єднання громадян».

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про об'єднання громадян» об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України «Про власність» передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до п. 13 ст. 97 та ст. 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної Ради України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

За таких обставин, позивач уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, в тому числі й спірним майном, яке залишалося у державній власності.

Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» було створено 04.10.1991 року шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 року.

Засновниками Товариства виступили Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерації професійних спілок України, та Фонд соціального страхування України. Відповідно до Статуту Федерації професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та Федерації незалежних профспілок України.

Відповідач, Приватне Івано-Франківське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" був створений у встановленому законодавством порядку, згідно Установчого договору про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" від 18.12.2001, як суб'єкт приватного права.

При створенні вказаного товариства засновником (акціонером) - ЗАТ «Укрпрофтур», в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно), яке, як встановлено судом, йому не належало, а продовжувало перебувати в державній власності відповідно до закону.

Враховуючи викладене, майно, передане профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання.

З урахуванням наведених правових норм, туристичний комплекс "Прикарпаття", який перебував у віданні Федерації профспілок України, та в подальшому був переданий Акціонерному товариству «Укрпрофтур», є державною власністю і здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Аналогічна правова позиція міститься у висновках Верховного Суду України, які викладені у інформаційному листі Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15 в якому зазначено, що Федерація профспілок України не має правових підстав для розпорядження майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (шляхом продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств та відчуження у будь-який інший спосіб).

Відповідно до положень Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.91 № 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" та Постанови Верховної Ради України від 04.02.94 № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", Постанови Верховної Ради України від 10.04.92 № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" майно громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, що перебувало у віданні Української республіканської ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, є державною власністю та до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передано тимчасово Фонду державного майна України (постанова ВСУ від 29.04.2015 № 5028/12/106/2011).

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного майна» принципів, визначеними у ст. 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

В даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про незаконність недійсним п.2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004. "Про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську.

Разом з цим, суд зважає на заяви відповідачів, приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" та Приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР" про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалися або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу ч. ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

При зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (ФДМУ) прокурор клопотав про поновлення строку позовної давності. Разом з тим слід зауважити, що з часу звернення прокурора до суду, ФДМУ набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Твердження ж прокурора про проведення ним перевірки у лютому 2012 року, що є підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності спростовуються наявними в матеріалах справи доказами проведення перевірки у 2012 .

Однак, дане твердження прокурора не заслуговує на увагу та не може бути підставою поновлення строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція міститься у висновках Верховного Суду України, які викладені у інформаційному листі Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15 в якому зазначено, що за змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанови ВСУ від 25.03.2015 у справі № 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 у справі № 916/2122/13, від 13.05.2015 у справі № 903/543/14).

Також слід зазначити, що предметом спору в даній справі є визнання права власності, а вимога про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004 є способом захисту порушеного права, і як зазначалось вище, про порушення даного права позивачу було відомо ще у 2004р.

Отже, з врахуванням викладених обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин, які є предметом спору у даній справі слід застосувати позовну даність, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

Статтею 49 ГПК України визначено порядок розподілу господарських витрат , якою зокрема передбачено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Проте, суд приймає до уваги ту обставину, що заявляючи позов прокурор діяв в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, який набув статус позивача.

Позовні вимоги, викладені прокурором в позовній заяві є правомірними, однак задоволенню не підлягають у зв"язку із застосуванням судом позовної давності.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про те, що в даному випадку судовий збір не підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету, оскільки не вбачає в його діях вини.

На підставі викладеного, у відповідності ст. 124 Конституції України, ст. 257, 261, 267, 268 Цивільного кодексу України, керуючись ст. 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

Відмовити в задоволенні позову заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів, Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" , Івано-Франківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області , Виконавчого комітету Івано - Франківської міської ради , Приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", Фізичної особи-підприємця Брича Юрія Івановича про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі Фонду державного майна України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.10.15

Головуючий суддя Калашник В. О.

Суддя Малєєва О. В.

Суддя Шіляк М.А.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Попович В. В. 28.10.15