ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2015 р. Справа № 917/1532/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Монастирській Є.С.

за участю представників сторін:

позивача - Мирутенко О.М. (довіреність №101/16 від 15.10.2015 року) - після перерви не з'явився;

відповідача - Гуйван Д.П. (довіреність №10-74/2111 від 23.02.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№4655П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 01.09.2015р. у справі №917/1532/15

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава,

про стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 1837646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року №06/10-2586-ТЕ-24/3609.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.09.2015р. у справі №917/1532/15 (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 918 823,28 грн. пені, 36 753,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.09.2015р. виправлено арифметичну помилку в п. 2 резолютивної частини вступної та резолютивної частини рішення від 01.09.2015 року та в п. 2 резолютивної частини повного тексту рішення від 01.09.2015 року по справі № 917/1532/15 зазначивши суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача " 36752,93 грн.", все інше по тексту без змін.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 01.09.2015р. у справі №917/1532/15 скасувати в частині стягнення з відповідача судового збору в розмірі 36752,93 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з ПАТ "Полтаваобленерго" судового збору за розгляд справи в сумі 18376,46 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 24.09.2015 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 12.10.2015 року.

Через канцелярію суду 12.10.2015 року представник відповідача надав доповнення до апеляційної скарги (вх.№14056), в яких просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.09.2015р. у справі №917/1532/15 в частині стягнення з ПАТ "Полтаваобленерго" 287766,82 грн. пені та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у вказаній частині. Також надав докази надсилання доповнень до апеляційної скарги позивачу.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу відповідача (вх.№14060 від 12.10.2015 року) не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою суду від 12.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 19.10.2015 року.

Розпорядженням секретаря першої судової палати від 19.10.2015р. у зв'язку з відпусткою суддів Бондаренко В.П. та Россолова В.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №3 від 16.01.2013р. "Про внесення змін та доповнень до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України", зокрема, пунктом 2.2 доповнено постанову пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" пунктом 9-1 такого змісту: "9 -1. У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги."

Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М. розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку.

Відповідач надав через канцелярію суду клопотання про зменшення штрафних санкцій (вх.№14296 від 19.10.2015 року та вх.№14541 від 26.10.2015 року).

Представником позивача надано суду доповнення до відзиву на апеляційну скаргу (вх.№14329 від 19.10.2015 року).

19.10.2015 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 26.10.2015 року об 11:00 год. Явку представників сторін в судове засідання було визнано необов'язковою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутнього в судовому засіданні представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року по справі №18/1427/12 позовні вимоги за первісним позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення заборгованості по договору №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. в розмірі 9 806 342,24 грн., пені в розмірі 740 947,61 грн., 336 884,27 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в розмірі 445 641,70 грн. були задоволені частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 518 663,33 грн. пені, 336 884,27грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в розмірі 445 641,70 грн. та 8 656,91 грн. судового збору. Позовні вимоги за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання недійсним пункту 9.3. Договору поставки природного газу №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. було задоволено частково, визнано недійсним пункт 9.3 договору поставки природного газу №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", в частині нарахування неустойки за шість місяців, що передують моменту звернення за шість місяців з претензією або позовом та стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 860,25 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 року рішення господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року по справі №18/1427/12 скасовано в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення 518 663,33 грн. пені та прийнято в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду від 04.06.2015 року рішення господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 року у справі №18/1427/12 в частині відмови в стягненні з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 1 839 209,80 грн. пені залишено без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Як вірно встановив місцевий суд, з наведених судових рішень вбачається, що між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (позивач за первісним позовом по справі; відповідач за зустрічним позовом; постачальник за Договором) та Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (відповідач за первісним позовом; позивач за зустрічним позовом по справі; покупець за Договором) 20.12.2010р. був укладений договір поставки природного газу №06/10-2586ТЕ-24/3609 (далі - договір).

За умовами даного Договору ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" зобов'язався поставити ПАТ "Полтаваобленерго" імпортований газ, а ПАТ "Полтаваобленерго" зобов'язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

При укладенні договору сторони узгодили, що постачальник передає покупцеві з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. природний газ з урахуванням вартості його транспортування обсягом до 107 400 тис. куб. м. в тому числі по місяцях (п.п.1.2. Договору).

Ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 840,169 грн. є 1 309,20 грн.

Згідно п.п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати у наступному порядку:

- перша оплата в розмірі 34 відсотків від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу проводиться не пізніше 10 числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу до 20 та 30 (31) числа місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюються на підставі акта приймання-передачі газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як було встановлено судами при розгляді справи № 18/1427/12, на виконання умов Договору позивачем протягом січня - вересня 2011року було поставлено природний газ на загальну суму 89 949 895,20 грн.

Пунктом 6.1.1 Договору передбачений обов'язок покупця своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений газ.

Однак відповідач свої зобов'язання по Договору щодо оплати газу у визначені строки не виконав, розрахувавшись частково за одержаний природний газ в розмірі 80 143 552,96 грн., у зв'язку з чим його заборгованість по оплаті за спожитий природний газ на час подання позову у даній справі складала 9 806 342,24 грн.

Вказана заборгованість була погашена відповідно до положень статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (заява від 15.08.2012 р. № 02-9/9219), у зв'язку з чим позивачем за первісним позовом було зменшено позовні вимоги на суму основного боргу заявою від 17.06.2013 р. вх№8541.

Отже, в своїх рішеннях суди встановили факт виникнення між сторонами зобов'язань, зокрема, у позивача щодо поставки природного газу, а у відповідача - щодо його прийняття та оплати. Також суди встановили порушення відповідачем своїх зобов'язань по Договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 щодо оплати газу у визначені в договорі строки.

В рамках даної справи №917/1532/15 позивач просить суд стягнути з відповідача 1 837 646,55 грн. пені за період з 21.02.2011 року по 23.03.2012 року на підставі пункту п. 7.3.1. договору та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення пені, місцевий суд зазначив, що вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи інтереси сторін, місцевий суд зменшив розмір пені на 50% до 918823,28 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №18/1427/12 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Отже як вірно зазначив суд першої інстанції, рішеннями суду у справі №18/1427/12 встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання в рамках договору № 06/10-2586-ТЕ-24/3609.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Пунктом 7.3.1 договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.4.1 договору, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Також в пункті. 9.3 договору сторони погодили, що строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягнення неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1837646,55 грн. за період з 21.02.2011 року по 23.03.2012 року.

Зменшуючи неустойку на 50% до 918823,28 грн. судом першої інстанції було взято до уваги майновий стан сторін та оцінено співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій та розмір збитків кредитора.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Частина 3 статті 83 ГПК України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зокрема, судом було взято до уваги повне погашення основної заборгованості та те, що отриманий відповідачем газ за договором № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010 р. постачався виключно для надання населенню та релігійним організаціям послуг з опалення та гарячого водопостачання. Споживачі, особливо підприємства житлово-комунальної сфери, бюджетні установи та населення, постійно мають значну заборгованість за спожиті електричну і теплову енергії.

Разом з тим, місцевий суд зазначив, що розмір, до якого відповідач просить зменшити пеню (1000 грн.) є неспіврозмірним, а тому, враховуючи також майнові інтереси позивача, розмір пені підлягає зменшенню на 50%.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає нормам чинного законодавства та ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, а тому зазначає, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1000 грн., заявлені до суду апеляційної інстанції, не підлягають задоволенню з тим же самих підстав.

Таким чином, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1000 грн.

З апеляційної скарги відповідача вбачається, що він не згоден з рішенням в частині стягнення з нього судового збору в сумі 36752,93 грн. та просить прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 18376,46 грн. Вважає, що оскільки позов було задоволено частково, тож судовий збір повинно бути покладено пропорційно задоволеним вимогам на обидві сторони.

Таки твердження відповідача, є безпідставними, оскільки оскаржуваним рішенням суду було зменшено розмір нарахованої пені на підставі ч.3 статті 83 ГПК України.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

За таких обставин, висновок місцевого суду щодо стягнення з відповідача судового збору в сумі 36752,93 грн. є правомірним.

Крім того, відповідач просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.09.2015р. у справі №917/1532/15 в частині стягнення з ПАТ "Полтаваобленерго" 287766,82 грн. пені та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у вказаній частині.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що господарським судом вже розглядалась справа за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення пені згідно з договором від 20.12.2010 року №06/10-2586-ТЕ-24/3609, що на його думку, є підставою для припинення провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.80 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія не вбачає підстав для припинення провадження у справі, з огляду на наступне.

Як зазначає відповідач, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. по справі № 18/1427/12, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2015 р, відмовлено в задоволенні позовних вимог ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про стягнення з ПАТ «Полтаваобленерго» пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609, нарахованої за період з 16.01.2012 р. по 16.07.2012 р. Таким чином, строк нарахування пені по даній справі охоплює частину періоду нарахування пені по справі №18/1427/12, а саме - з 16.01.2012 р. по 21.04.2012 р. позивачем нараховано за вказаний період 287 766,82 грн. пені.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що відмовою у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у справі №18/1427/12 стало неправильне нарахування позивачем пені. Так, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на підставі п.9.3 договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609, укладеного між позивачем та відповідачем. Умовами даного пункту договору сторони встановили, що строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягнення неустойки встановлюється тривалістю у три роки. Неустойка нараховується за шість місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

Розглядаючи справу №18/1427/12, господарські суди дійшли висновку, що пунктом 9.3 договору сторони фактично змінили порядок обчислення позовної давності за вимогами про стягнення неустойки (штрафу, пені) на прострочену суму, оскільки вказаним пунктом договору сторони фактично визначили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки починає свій перебіг не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотного відрахунку шести місяців від дати звернення постачальника з претензією або позовом, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 260 ЦК України.

Таким чином, умови пункту 9.3. у частині, що неустойка нараховується продавцем протягом шести місяців, що передують моменту звернення з вимогою, претензією суперечать нормам ст. ст. 260, 261 ЦК України та положенням ч. 6 ст. 232 ГК України.

На підставі викладеного, суди дійшли висновку, що пункт 9.3. у частині стосовно того, що неустойка нараховується продавцем протягом шести місяців, що передують моменту звернення з вимогою, суперечить нормам ст. 260 ЦК України, ст. 261 ЦК України та ч. 6 ст. 232 ГК України. Зазначене стало підставою визнання судами недійсним пункту 9.3 у частині стосовно того, що неустойка нараховується продавцем протягом шести місяців, що передують моменту звернення з вимогою, претензією, позовом згідно з ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Тож, господарські суди, відмовляючи у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені посилались на помилки під час здійснення розрахунку розміру пені, зокрема при застосуванні положень договору поставки природного газу від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 та норм Цивільного законодавства.

Проте, як вірно зазначено місцевим господарським судом, та з цим висновком погоджується колегія суддів, у даній справі №917/1532/15 предметом позову є стягнення з відповідача 1 837 646,55 грн. пені за період з 21.02.2011 року по 23.03.2012 року на підставі пункту п. 7.3.1. договору та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що пеня заявлена до стягнення у справі №917/1532/15 та у справі №18/1427/12 на підставі різних пунктів договору.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тим же підстав.

Оскільки у справах №18/1427/12 та №917/1532/15 різні підстави позову, тож відсутні підстави для припинення провадження у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно оцінені обставини справи, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги відповідача колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01.09.2015 року у справі №917/1532/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 28.10.2015 р.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пелипенко Н.М.