ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.10.15р. Справа № 904/7819/15

За позовом публічного акціонерного товариства "ДТЕК " Дніпрообленерго", м.Дніпропетровськ

до державного підприємства "Виробниче об'єднання "ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. Макарова", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання - помічник судді Лисаченко В.С.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № 181/1001 від 12.05.15р.;

від відповідача: представник ОСОБА_2 - довіреність №157/1194 від 30.12.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпрообленерго", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до державного підприємства „Виробниче об'єднання „Південний машинобудівний завод ім..ОСОБА_3, м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 234959421,91грн. (з яких 153226100,56грн. заборгованості за спожиту активну електричну енергію; 1476335,95грн. заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії; 4393186,55грн. три відсотки річних; 70867433,70грн. інфляційні втрати; 4996365,15грн. пені).

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № 16296/1001 від 31.08.2015р. ухвалою суду від 01.09.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 21.09.2015р.

Суд розгляд справи відкладав з 21.09.2015р. на 26.10.2015р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 21.09.2015р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 13.10.2015р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 07.10.2015р. та явкою представника в судове засідання.

26.10.2015р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в судове засідання з'явився, вимоги суду виконав, відзив на позов надав, звернув увагу суду, що позивач допустився помилки про нарахуванні інфляційних втрат та просив суд зменшити розмір пені до мінімального.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні проти зменшення розміру пені заперечує та просить відмовити в задоволенні даного клопотання. Наявність помилки в розрахунку інфляційних втрат за березень 2015 року визнав.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, крім того, строк вирішення спору, передбачений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, закінчується 31.10.2015, а отже у сторін було достатньо часу для захисту своїх інтересів у даній справі.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2002р. між публічним акціонерним товариством "ДТЕК Дніпрообленерго" (далі по тексту - позивач, енергопостачальник) та державним підприємством „Виробниче об'єднання „Південний машинобудівний завод ім..ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, споживач) укладено договір №15-Ц про постачання електричної енергії (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого предметом договору є постачання і передача електроенергії енергопостачальником та оплата спожитої електроенергії споживачем.

Пунктом 1.2 договору визначено, що споживач приймає до оплати обсяг та витрати електроенергії, спожитої підприємством і несе відповідальність за обсяги та витрати електроенергії відпущеної енергопостачальником через мережі споживача за межею балансового розподілу електромереж споживача та інших споживачів (субспоживачів) енергопостачальника.

Пунктом 2.1 договору визначено, що обсяги постачання електроенергії та її вартість визначаються відповідно до додатка 1, за тарифами на електроенергію, які визначаються у порядку, затвердженому НКРЕ України.

Пунктом 2.9 договору визначено, що підтвердженням фактичного обсягу спожитої споживачем електроенергії за звітний місяць здійснюється сторонами за формою Звіту про спожиту електроенергію, що відображена у додатку 5, до 12-00 годин 3 числа місяця, що настає за звітним.

Фактичний обсяг спожитої споживачем електроенергії визначається як різниця між показанням обсягів електроенергії по увідним розрахунковим приладам споживача (додаток 2.1 листи №1-2а) та обсягами електроенергії, що передається субспоживачам, які мають прямі договори на постачання електроенергії з енергопостачальником та договори на транспортування електроенергії з основним споживачем (додаток 2.1 листи №3-14а).

Обсяг цієї електроенергії та обсяг електроенергії, яка передається в мережі енергопостачальника або для населення, зазначається у Звіті (додаток №5) окремо по кожній точці її обліку.

Пунктом 2.10 договору визначено, що вартість поставленої (спожитої) у розрахунковому періоді (місяці) електроенергії визначається за чинними роздрібними тарифами щодо відповідної тарифної групи та за класом напруги, відповідно до яких здійснюється розрахунок обсягу спожитої електроенергії, за формою, що відображена у додатку 5 до цього договору.

Пунктом 2.11 договору визначено, що про всі зміни роздрібних тарифів на електричну енергію енергопостачальник повідомляє споживача через засоби масової інформації, а саме у газеті "Вісті Придністров'я", до 25 числа місяця, що передує місяцю введення нових тарифів.

Пунктом 4.1 договору визначено, що споживач зобов'язаний вносити плату за споживання активної електричної енергії у вигляді передоплати виключно коштами. Оплата за активну електроенергію здійснюється до уповноваженого банку на розподільчий рахунок енергопостачальника. Відомості щодо рахунків наведені у розділі 12 цього договору.

Пунктом 4.2 договору визначено, що споживач здійснює поточну оплату за активну електричну енергію у такому порядку:

До першої, другої та третьої середи розрахункового місяця оплачує за кожний тиждень 25% вартості, встановленого на розрахунковий місяць обсягу споживання електроенергії, остання оплата у поточному розрахунковому місяці здійснюється за два банківських дня до кінця поточного місяця у сумі, що дорівнює різниці між вартістю 100% очікуваного споживання електроенергії у розрахунковому місяці та попередніх поточних платежів за електроенергію, яку споживач отримав у поточному місяці.

Остаточний розрахунок здійснюється за фактично спожиту електроенергію у розрахунковому місяці протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання остаточного рахунку від енергопостачальника, який споживач повинен отримати не пізніше 5 числа місяця наступного за розрахунковим.

Пунктом 4.3 договору визначено, що споживач здійснює економічну компенсацію витрат енергопостачальника, які виникають через перетоки реактивної електроенергії, шляхом платежів на поточний рахунок енергопостачальника протягом 5 днів після отримання рахунків-фактури енергопостачальника з наведенням у платіжних документах після слів "за перетоки реактивної електроенергії" інформації, зазначеної в п.4.1 цього договору. Порядок розрахунку платежів за перетоки реактивної електроенергії наведений у додатку 9-а, для споживачів із багатозонним обліком у додатку 9-б, при цьому обсяг перетоків, за яким основний споживач здійснює економічну компенсацію втрат енергопостачальника, встановлюється з урахуванням обсягів перетоків реактивної електроенергії субспоживачів, але за винятком перетоків, що пов'язані з передачею електроенергії до мереж енергопостачальника. Основний споживач стягує платежі за перетоки реактивної енергії із субспоживачів за умовами договору про надання послуг з передачі електричної енергії.

Цей договір укладається на строк до 31.12.2003р. і набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно продовжений, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. На письмову вимогу споживача пролонгація може бути оформлена письмовою угодою (пункт 11.4 договору).

10.06.2002р. між сторонами укладено додаткову угоду №2 в якій сторони зокрема дійшли згоди викласти пункт 4.2 договору в новій редакції:

"Остаточний розрахунок за фактично спожиту електроенергію у розрахунковому місяці здійснюється споживачем на підставі рахунку, наданого енергопостачальником, протягом 2-х календарних днів з моменту його отримання, але не пізніше 7 числа місяця наступного за розрахунковим. Рахунок надається нарочно (через канцелярію споживача), рекомендованим листом або платіжною вимогою-дорученням через банк".

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач надавав відповідачу електроенергію, що підтверджується актами про використану електроенергію за період листопад 2013 року - травень 2014 року, жовтень 2014 року - липень 2015 року.

Позивач щомісяця надавав відповідачу рахунки на оплату за поставлену активну електроенергію та на оплату компенсації втрат, які виникають через перетікання реактивної електричної енергії, що підтверджується реєстрами виданих рахунків та підписами уповноважених представників відповідача на корінцях виданих рахунків.

Відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору, виставлені відповідачем рахунки за спожиту активну та реактивну електроенергію оплачував частково, внаслідок чого утворилася заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену в період листопад 2013 року по травень 2014 року і з жовтня 2014 року по липень 2015 року активну електроенергію та заборгованість по компенсації за перетоки реактивної енергії в період з грудня 2015 року по липень 2015 року, що підтверджується рахунками та даними розрахунків сум заборгованості, які містяться в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, заборгованість по компенсації за перетоки реактивної енергії за жовтень, листопад 2014 року була погашена відповідачем з порушенням строків, передбачених умовами укладеного між сторонами договору.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту активну електричну енергію станом на 18.08.2015 року складає 153226100,56грн., а заборгованість по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії складає 1476335,95грн.

Дослідивши оплати здійснені відповідачем за спожиту активну електричну енергію господарський суд встановив:

01.08.2015р. відповідач сплатив 7817,84грн. за спожиту активну електричну енергію;

02.09.2015р. відповідач сплатив 5265,11грн. за спожиту активну електричну енергію;

02.09.2015р. відповідач сплатив 3754,02грн. за спожиту активну електричну енергію;

07.09.2015р. відповідач сплатив 9455,49грн. за спожиту активну електричну енергію.

Що стосується заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії позивачем до матеріалів справи залучено протокол заліку зустрічних однорідних вимог №2615 від 28.09.2015р. в якому сторони дійшли згоди про припинення зобов'язань заліком зустрічних однорідних грошових вимог на суму 557249,70грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем та відповідачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача за спожиту активну електричну енергію підлягають задоволенню частково, а саме задоволенню підлягає сума у розмірі 153199808,10грн. В частині стягнення з відповідача на користь позивача 18474,62грн. провадження підлягає припиненню, з огляду на той факт, що відповідач після порушення провадження у справі вказану суму у добровільному порядку сплатив. В частині стягнення 7817,84грн. слід відмовити, з огляду на той факт, що вказану суму відповідач сплатив до порушення провадження у справі.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 919086,25грн. В частині стягнення з відповідача на користь позивача 557249,70грн. заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії провадження підлягає припиненню, з огляду на той факт, що після порушення провадження у справі сторони дійшли згоди здійснити залік однорідних грошових вимог на вказану вище суму, що підтверджується протоколом заліку зустрічних однорідних вимог №2615 від 28.09.2015р.

Факт отримання відповідачем електричної енергії підтверджується матеріалами справи, а саме актами про використану електроенергію за період листопад 2013 року - травень 2014 року, жовтень 2014 року - липень 2015 року.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриману електроенергію передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення укладеного між сторонами договору, строк оплати є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу та здійснення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог.

Доказів оплати за спожиту активну електричну енергію у розмірі 153199808,10грн. та по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії у розмірі 919086,22грн. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 275 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Частиною 4 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.5 договору визначено, що у разі несвоєчасних розрахунків споживач сплачує енергопостачальнику пеню за кожний день прострочення платежу за споживання електроенергії у розмірі 0,04%, але не більше подвійної величини облікової ставки Національного банку України. Пеня нараховується енергопостачальником з першого дня одержання остаточного рахунку або рахунку-фактури згідно пунктів 4.2, 4.3.

Позивач нарахував відповідачу до сплати пеню за прострочення оплати за активну електричну енергію за загальний період з 12.11.2014р. по 20.08.2015р. на загальну суму 4897502,89грн. (за кожний період окремо).

Крім того, позивач нарахував відповідачу до сплати пеню за прострочення оплати за перетікання реактивної електричної енергії за загальний період з 12.11.2014р. по 20.08.2015р. на загальну суму 98862,26грн. (за кожний період окремо).

Відповідач у відзиві на позов та в судовому засіданні розрахунок пені здійснений позивачем не оспорював, однак просив суд зменшити її розмір до мінімального, у зв'язку з тим, що перебуває у тяжкому економічному стані, що спричинено світовою фінансовою кризою та воєнним станом в країні , має затримку з виплати заробітної плати, виплати єдиного внеску, працює в одноденному режимі роботи, на підприємстві відсутні обігові кошти та на даний час підприємство несе великі фінансові збитки.

Господарський суд перевірив розрахунок пені здійснений позивачем та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розмірі пені до мінімального.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як передбачено у п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Так, відповідно до роз'яснень, наданих у підпункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 частина 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Господарський суд приймає до уваги, що твердження відповідача, що останній перебуває у тяжкому економічному стані, що спричинено світовою фінансовою кризою та воєнним станом в країні, має затримку з виплати заробітної плати, виплати єдиного внеску, працює в одноденному режимі роботи, на підприємстві відсутні обігові кошти та на даний час підприємство несе великі фінансові збитки не підтверджені жодними доказами.

Виходячи зі змісту статей 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Враховуючи, що будь-яких доказів для зменшення розміру штрафних санкцій, а саме інформації про майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; фінансовий стан відповідача; його кредиторську та дебіторську заборгованість; наявність збитків відповідачем не надано господарський суд не може прийти до висновку, що даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання зобов'язання.

Отже, клопотання відповідача про зменшення розміру пені слід визнати необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних за прострочення оплати за активну електричну енергію за загальний період з 08.12.2013р. по 20.08.2015р. на загальну суму 4370832,42грн. (за кожний період окремо).

Крім того, позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних за прострочення оплати за перетікання реактивної електричної енергії за загальний період з 12.11.2014р. по 20.08.2015р. на загальну суму 22354,13грн. (за кожний період окремо).

Відповідач у відзиві на позов та в судовому засіданні розрахунок трьох відсотків річних здійснений позивачем не оспорював.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних здійснений позивачем та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати за прострочення оплати за активну електричну енергію за загальний період з 01.01.2014р. по 01.07.2015р. на загальну суму 70478459,38грн. (за кожний період окремо).

Крім того, позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати за прострочення оплати за перетікання реактивної електричної енергії за загальний період з 01.12.2014р. по 01.07.2015р. на загальну суму 388974,32грн. (за кожний період окремо).

Відповідач вважає, розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем не вірним, так як нарахування інфляційних втрат за березень 2015 року проведено з невірним індексом інфляції.

Позивач вказує в своєму розрахунку, що індекс інфляції за період з травня по липень 2015 року становить 116,51%, однак відповідач не погоджується та зазначає, що індекс інфляції за травень 2015 року становить 102,2%, за червень 100,4%. Отже, індекс інфляції за період з 01.05.2015р. по 01.07.2015р. становить 102,6%.

Здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат відповідач отримав наступні суми:

- 68900677,24грн. інфляційних втрат за активну електроенергію;

- 361516,44грн. інфляційних втрат за реактивну електроенергію.

Господарський суд перевірив розрахунки інфляційних втрат здійснені позивачем та визнав їх такими, що містять помилки, а вимогу такою, що підлягає задоволенню частковою, а саме у розмірі 69261177,36грн. (68899678,29грн. інфляційних втрат за активну електроенергію; 361499,07грн. інфляційних втрат за реактивну електроенергію).

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 72575,75грн., з урахуванням того, що 99,31% позовних вимог позивача судом задоволено.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", ст.ст.1,3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, ст.ст. 525, 526, 509, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 627, 629, 714 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 275 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (49600, м.Дніпропетровськ, вул.Криворізька, 1; ідентифікаційний код 14308368) на користь публічного акціонерного товариства "ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО" (49107, м.Дніпропетровськ, шосе Запорізьке, 22; ідентифікаційний код 2335908,10грн. (сто п'ятдесят три мільйони сто дев'яносто дев'ять тисяч вісімсот вісім грн. 10 коп.) заборгованості за спожиту активну електричну енергію; 919086,25грн. (дев'ятсот дев'ятнадцять тисяч вісімдесят шість грн. 25 коп.) заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії; 4996365,15грн. (чотири мільйони дев'ятсот дев'яносто шість тисяч триста шістдесят п'ять грн. 15 коп.) пені; 4393186,55грн. (чотири мільйони триста дев'яносто три тисячі сто вісімдесят шість грн. 55 коп.) трьох відсотків річних; 69261177,36грн. (шістдесят дев'ять мільйонів двісті шістдесят одна тисяча сто сімдесят сім грн. 36 коп.) інфляційних втрат; 72575,75грн. (сімдесят дві тисячі п'ятсот сімдесят п'ять грн. 75 коп.) судового збору, видати наказ.

В частині стягнення з державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (49600, м.Дніпропетровськ, вул.Криворізька, 1; ідентифікаційний код 14308368) на користь публічного акціонерного товариства "ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО" (49107, м.Дніпропетровськ, шосе Запорізьке, 22; ідентифікаційний код 23359034) 18474,62грн. (вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири грн. 62 коп.) заборгованості за спожиту активну електричну енергію; 557249,70грн. (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч двісті сорок дев'ять грн. 70 коп.) заборгованості по оплаті втрат, які виникають через перетоки реактивної електроенергії, провадження припинити.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

29.10.2015 року

Суддя ОСОБА_4