Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "27" жовтня 2015 р. Справа № 906/1304/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

прокурор: Пустовіт М.Л. - посвідчення прокурора від 23.01.2015 №031533:

від відповідачів: 1) ОСОБА_1 - дов. № 02-53/2511 від 18.08.2015

2) ОСОБА_2 - дов. від 28.09.2015,

ОСОБА_3 - ордер серії КВ № 00527

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Прокурора Брусилівського району в інтересах держави

до 1) Брусилівської районної державної адміністрації (смт. Брусилів Житомирської області);

2) Приватного підприємства "Україна" (с. Водотиї Брусилівського району Житомирської області)

про визнання протиправним та скасування розпорядження від 28.03.2008 №126, визнання недійсною додаткову угоду від 28.03.2008 та зобов'язання повернути земельну ділянку лісового фонду площею 274,3 га

В судовому засіданні 20.10.2015 оголошувалась перерва до 27.10.2015 11:30 з викликом сторін.

Прокурор звернувся з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження першого заступника голови Брусилівської РДА від 28.03.2008 №126 "Про додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки", визнання недійсною додаткову угоду від 28.03.2008. укладену між Брусилівською РДА та ПП "Україна" до договору оренди земельної ділянки лісового фонду загальною площею 274,3 га. та зобов'язання повернути земельну ділянку лісового фонду загальною площею 274,3 га.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог прокурора заперечувала.

Представник 1-го відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві № 02-30/2696 від 04.09.2015, просив відмовити в його задоволенні у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Представники 2-го відповідача заперечили щодо позовних вимог, про що викладено у відзиві від 29.09.2015 та запереченнях проти позову. Також, подано заяви про застосування строків позовної давності (а.с.61-66).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Брусилівської районної державної адміністрації від 28.05.2002 №173 надано приватному підприємству "Україна" с. Водотиї землі лісового фонду з земель запасу Водотиївської сільської ради для ведення лісового господарства площею 274,3 га на умовах оренди строком на 5 років.

На підставі вищевказаного розпорядження 31.03.2003 між відповідачами укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ПП "Україна" передано в оренду земельну ділянку площею 274,3 га для ведення лісового господарства.

Договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Книзі записів договорів оренди землі по Водотиївській сільській раді за № 4 від 31.03.2003.

У подальшому розпорядженням голови райдержадміністрації № 126 від 28.03.2008 за підписом першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_4 для розгляду клопотання ПП "Україна" на підставі ст.652 ЦК України, ст.17 Земельного кодексу України та ст. 30 Закону України "Про оренду землі" було погоджено та внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 31.03.2003, а саме: у пункті 3 цього договору слова "на термін 5 років" замінити словами:" на термін 49 років", про що укласти відповідну додаткову угоду.

Відповідно до вищевказаного розпорядження 28.03.2008 орендодавець -Брусилівська РДА та орендар - ПП "Україна" уклали додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31.03.2003 про внесення змін, згідно яких термін дії договору оренди замінили на більший термін, а саме: 49 років (а.с.22).

Додаткова угода зареєстрована в Брусилівському районному відділі ЖРФ ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.09.2010 за № 02.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст.21 ЦК України визначено загальний порядок визнання судом незаконними та скасування правових актів індивідуальної дії, а також нормативно-правових актів, виданих органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо вони суперечать актам цивільного законодавства й порушують цивільні права або інтереси.

Свій позов прокурор мотивує тим, що на час видання розпорядження №126 від 28.03.2008 відповідно до положень Земельного кодексу України, що діяв на час прийняття спірного розпорядження, районні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо передачі в оренду земельних ділянок лісового фонду, посилаючись на положення ч.3 ст. 122 Земельного кодексу України про те, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Пункт "б" частини третьої статті 122 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3404-IV ( 3404-15 ) від 08.02.2006 \

Таким чином, з 29.03.2006 районні державні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо передачі у оренду земельних ділянок лісового фонду.

Із змісту ст.17 Земельного кодексу України вбачається, що розпорядження землями територіальної громади та землями державної власності (в межах, визначених ЗК України), у тому числі надання їх у користування, належить до повноважень органів місцевого самоврядування і органів виконавчої влади та здійснюється відповідно до вимог цього кодексу.

На час винесення оскаржуваного розпорядження повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок лісового фонду місцеві державні адміністрації вже не мали.

Відповідно до статті 17 Земельного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження від 28.03.2008 № 126) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належало:

а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель;

в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель;

г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок;

ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом;

д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст;

е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок;

є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів;

ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Таким чином, на момент прийняття спірного розпорядження Брусилівської районної державної адміністрації від 28.03.2008 № 126 діяла редакція Земельного кодексу України від 29.03.2006, положення якого належить застосовувати до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, Брусилівська районна державна адміністрація не мала права на заміну терміну дії договору оренди земельної ділянки лісового фонду.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження) розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку

З огляду на викладене розпорядження відповідача -1 від 28.03..20008 № 126 "Про додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки" прийняте всупереч вимогам ст.17, ст.122 ЗК України, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню у судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1, 8 Конституції України).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розяснено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином оскільки спірне розпорядження підлягає визнанню незаконним та скасуванню, то і спірна додаткова угода від 28.03.2008 до договору оренди земельної ділянки лісового фонду, загальною площею 274,3 га, укладена на підставі цього розпорядження, підлягає визнанню недійсною.

У зв'язку із наведеним у відповідача-2 відсутні права на користування зазначеною земельною ділянкою, а тому вона підлягає поверненню до земель запасу Водотиівської сільської ради Брусилівського району.

Заперечення відповідачів у відзивах та письмових поясненнях щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 31.03.2003 прийнято у порядку, встановленому ст. 30 Закону України "Про оренду землі", без передачі земельних ділянок, а тільки відбулася процедура внесення змін до діючого на той час договору оренди земельної ділянки між сторонами договору, відсутність самого факту порушення інтересів держави, суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Згідно ст.9 та 10 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.

У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п'яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою.

Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

У тимчасове користування за погодженням з постійними лісокористувачами земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним особам та громадянам (далі - тимчасові лісокористувачі) для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Тимчасове користування земельними ділянками лісового фонду може бути: короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років.

Право тимчасового користування земельними ділянками лісового фонду оформляється договором.

Форма договору на право тимчасового користування земельними ділянками лісового фонду, в тому числі на умовах оренди, і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У тимчасове користування земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися на умовах оренди.

Умови оренди визначаються за угодою сторін у договорі. Орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельних ділянок лісового фонду після закінчення строку його дії.

Відповідно до статті 17 Земельного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження від 28.03.2008 № 126) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належало, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження) земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надавались в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до ч.3 ст.122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надавали земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Пункт "б" частини третьої статті 122 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3404-IV ( 3404-15 ) від 08.02.2006 \

Таким чином, з 29.03.2006 районні державні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо передачі у оренду земельних ділянок лісового фонду для ведення лісового господарства.

Відповідач - 2 спростовує факт передачі земельних ділянок 28.03.2008, а стверджує, що відбулась, на його думку, процедура внесення змін до діючого на той момент договору від 31.03.2003 оренди земельної ділянки між сторонами договору в порядку, встановленому Законом.

Згідно статті 30 Закону України "Про оренду землі" ( в редакції, що діяла на час прийняття спірного розпорядження) зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Стверджуючи факт наявності взаємної згоди сторін договору від 31.03.2003 про внесення змін до нього в частині зміни (продовження) терміну дії договору оренди землі лісового фонду, що було, на думку відповідачів достатньо для внесення цих змін, сторони не врахували відсутність у одної з них відповідних повноважень.

Крім того, згідно статті 18 Лісового кодексу України чинного в редакції з 29.03.2006 по 31.07.2009) об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п'ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства

Таким чином, продовження користування відповідачем -2 земельною ділянкою на умовах оренди, площею лісів 274,3 га, терміном "49 р." суперечило вищезазначеному законодавству.

Відповідно до ст.ст. 9,10 Лісового кодексу України в редакції на час укладання договору оренди від 31.03.2003) тимчасове користування земельними ділянками лісового фонду було встановлено: короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років.

Проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно із вимогами ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За умовами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Згідно п. 4.1. постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10"Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина друга статті 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Судом встановлено, що оскаржуване розпорядження прийнято 28.03.2008, відтак строк позовної давності закінчився 27.03.2011. Однак, прокурор звернувся до господарського суду з позовом до відповідачів 26.08.2015, внаслідок чого пропустив строк позовної давності при відсутності будь-яких поважних причин для такого пропуску.

Про існування оскарженого ним розпорядження РДА від 28.03.2008 щодо укладання з ПП "Україна" додаткової угоди до договору оренди землі від 31.03.2003 - позивачеві стало відомо 08.04.2008, про свідчить супровідний лист за вих. 526 Брусилівської райдержадміністрації, на якому вчинено відповідний запис прокуратурою (а.с. 56).

Разом з тим, відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі сплавом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Відповідно приписів ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Прокурором не було подано клопотання про відновлення строку позовної давності.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

За таких обставин встановивши обґрунтованість вимог позивача (прокурора), суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено іншою стороною у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 30.10.15

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2- прокуратурі Жит.обл.,

3,4 - відповідачам (рек. з повід.)