РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №917/1340/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ»

до 1) Полтавської митниці Державної фіскальної служби України

2) Державної казначейської служби України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

Головне управління Державної казначейської служби у Полтавській області

про стягнення 118542,13 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Письмак О.В.- представник за довіреністю від 05.10.15

від відповідача-1 Дудник В.І - представник за довіреністю № 47/9/16-70-10 від 17.01.15

від відповідача-2 не з'явились

від третьої особи: не з'явились

В судовому засіданні 21.10.15. в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення 118542,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ТОВ «ГПЛ» як суб'єкт зовнішньоекономічної діяльності, на підставі відповідних договорів імпортує (ввозить на митну територію України) різні товари. Так, 20.01.2014 позивач як покупець уклав зовнішньоекономічний контракт № 04/2014 на поставку запасних частин для автомобілів з іноземним суб'єктом господарювання WORLDLEADER MERCHANTS LLP (продавець). Продавець за контрактом поставив позивачу товар на суму 22 996,25 доларів США 16.05.2014 року. В день поставки товару, даний товар був розміщений згідно з єдиним уніфікованим документом для розміщення на тимчасове зберігання № 13/320 від 16.05.2014 на складі тимчасового зберігання ТОВ «ГПЛ».

21.10.2014 позивач повторно направив до відділу митного оформлення № 2 митного поста «Лтава» Полтавської митниці електронну митну декларацію типу ІМ 40 ДЕ. 21 жовтня 2014 року від відповідача-1 на адресу позивача надійшло електронне повідомлення № 127 відповідно до якого позивача було повідомлено, що під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорт (вартість операції), у відповідача виникли підстави вважати, що сторони зовнішньоекономічного договору є пов'язаними між собою особами, та зобов'язано позивача надати додаткові документи. На виконання вказаних вимог, за доводами позивача, останнім було направлено весь перелік документів, та з метою уникнення подальших додаткових незапланованих затрат по зберіганню товару на складі митного органу, а також застосування контролюючими органами по відношенню до позивача санкцій за порушення валютного законодавства, ТОВ «ГПЛ» перераховано фінансову гарантію у розмірі 200 503,18 грн. За твердженням позивача, ТОВ «ГПЛ» вчинило всі передбачені законодавством дії та надані всі витребуванні митницею документи щодо митного оформлення товарів, проте відповідач-1 в порушення митного законодавства прийняв рішення про коригування митної вартості товарів, внаслідок чого збільшилась сума додаткових нарахувань та податків та відмовив у прийнятті митної декларації. Протиправність дій відповідача, підтверджуються постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 816/340/15-а за адміністративним позовом ТОВ «ГПЛ» до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, визнання протиправними дій, якою позовні вимоги задоволено повністю. Вказана постанова залишена буз змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року по № 816/340/15-а.

У зв'язку з набранням законної сили постанови Полтавського окружного адміністративного від 30.03 2015 у справі № 816/340/15-а, виникла необхідність визначення наслідків протиправних дій відповідача-1, які полягають, у понесенні позивачем незапланованих додаткових витрат на правову допомогу, а також у знеціненні коштів, які були сплачені позивачем відповідачу-1 у якості фінансової гарантії, за період з жовтня 2014 року по червень 2015 року.

З метою оскарження дій відповідача-1, позивачем було укладено договір про надання юридичних послуг № 3 від 03.01.2014 р. Так, на виконання умов договору про надання юридичних послуг позивачу були надані юридичні послуги відповідно до Додаткових угод, що підтверджується актами прийому-передачі наданих послуг. Вартість вказаних послуг позивачем була сплачена у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № 584485 від 26.06.2015 р. на суму 5 000,00 грн. № 4486 від 26.06.2015 р. на суму 5 500,00 грн. та № 584487 від 26.06.2015 р. на 2 500,00 грн.

Відтак на думку позивача, через протиправні дії з боку відповідача-1, позивач додатково поніс та несе незаплановані витрати по сплаті юридичних послуг на суму 13 000,00 грн.

Крім цього, за доводами позивача, оскільки фінансова гарантія було повернута позивачу за вимогою останнього лише 24.06.2015 р. позивач просить суд стягнути з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 101 488,12 грн та 3% річних у розмірі 4 054,01 грн за період з жовтня 2014 по травень 2015 р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.07.2015 порушено провадження у справі № 917/1304/15 за вказаною позовною заявою.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.09.2015 року залучено до участі у справі Державну казначейську службу України як іншого відповідача, справу № 917/1340/15 направлено за виключною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ господарського суду міста Києва, справу № 917/1340/15 передано для розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою від 24.09.215 суддя Пукшин Л.Г. прийняла справу № 917/1340/15 до свого провадження та призначила розгляд справи у судовому засіданні на 21.10.2015.

У судове засідання, призначене на 21.10.2015, явилися представники позивача та відповідача-1. Представники відповідача-2 та третьої особи не з'явилися про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-1 проти позовних вимог заперечував зазначивши при цьому, що позивачем укладено договір для отримання юридичних послуг ще 01.01.2014 року, яким не передбачено послуг щодо представництва інтересів позивача у судах. Також, відповідач-1 зазначив, що додаткові угоди до договору були надані позивачем лише після відзиву відповідача, що в свою чергу викликає сумніви щодо їх укладення. Крім цього, за твердженням відповідач-1 в силу ст. 59 конституції України, кожен має право на правову допомогу. Випадках передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відтак, відповідач-1 жодними чином не впливав та не міг вплинути на факт укладення договору позивача про надання юридичних послуг.

Також, відповідач-1 вважає, що позивачем не зазначено, яке саме його право передбачене чинним законодавством порушено з боку відповідача-1. А відтак вимога позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмір 13 000,00 грн не підлягає задоволенню. Також не підлягає задоволенню вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та 3% річних, скільки позивачем обґрунтовані вимоги з посиланням на ст. 625 ЦК України, яка регулює питання застосування індексів інфляції під час здійснення господарських операцій суб'єктами господарювання. Крім цього, відповідач-1 зазначив, що кошти сплачені позивачем як фінансова гарантія були зараховані до Державного бюджету 19.01.2015 р., а порядок повернення фінансової гарантії відомий позивачу, та повернений останньому саме за його вимогою 24.06.2015 р. З огляду на зазначене відповідач-1 просить суд відмовити у позові повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 816/340/15-а за адміністративним позовом ТОВ «ГПЛ» до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, визнання протиправними дій, встановлено, що Товариство з обмежено відповідальністю «ГПЛ» (позивач) за контрактом № 04/2014 від 20.01.2014 р. придбав товар в іноземного суб'єкта господарювання WORLDLEADER MERCHANTS LLP на суму 22 996,25 доларів США. На виконання вимог чинного законодавства України звернувся до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України (відповідач) щодо митного оформлення товарів. Відповідачем в свою чергу було винесено рішення яким скореговано (збільшено) митну вартість товару а також відмовлено в митному оформлені товару.

Полтавський окружний адміністративний суд при вирішення спору встановив протиправність дій з боку Полтавської митниці Державної фіскальної служби України а тому задовольнив вимоги позивача. Так, судом у постанові від 30.03.2015 р. у справі № 816/340/15-а визнано протиправними дії Полтавської митниці Державної фіскальної служби України при визначені митної вартості товару за митною декларацією № 806000002/2014/000007/2 від 21.10.2014 р., визнано протиправним та скасовано рішення Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про коригування митної вартості товарів та скасовано картку відмови в прийняті митної декларації.

Вказана постанова залишена буз змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року по № 816/340/15-а.

За доводами позивача, неправомірними діями відповідач-1 завдав ТОВ «ГПЛ» матеріальну шкоду у розмірі 13 000,00 грн. Вказана матеріальна шкода складається, за доводами позивача, із понесених ним витрат пов'язаних із наданням останньому юридичних послуг за відповідним договором.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до статті 22 ЦК України та частини 1 статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Водночас, обов'язковою передумовою задоволення позовних вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв'язок між діями відповідача та заподіянням збитків позивачеві; протиправність поведінки відповідача, як заподіювана збитків; вина відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи між позивачем як замовником та ТОВ «Юридична консалтингова компанія» як виконавцем укладено договір про надання юридичної послуг № 3 від 03.01.2014 р., та додаткову угоду від 16.06.2015, за умовами яких виконавець зобов'язався надавати замовнику комплекс юридичних послуг, які полягають у юридичному супроводі (обслуговуванні) господарської діяльності замовника.

На виконання вказаного договору та додаткової угоди до нього виконавцем надано послуги замовнику на суму 13 000,00 грн, а саме:

згідно з актом ОУ-0000020 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 р. виконавцем надано послуги з підготовки адміністративного позову, інших процесуальних документів та супроводження справи у суді першої інстанції за позовом ТОВ «ГПЛ» до Полтавської митниці ДФС України про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, визнання протиправними дії на суму 5 000,00 грн;

згідно з актом ОУ-0000021 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 р. виконавцем надано послуги з підготовки заперечень до апеляційної скарги Полтавської митниці ДФС України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 816/340/15 та супроводження справи у суді апеляційної інстанції на суму 5 500,00 грн;

згідно з актом ОУ-0000022 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 р. виконавцем надано послуги з підготовки позовної заяви ТОВ «ГПЛ до Полтавської митниці ДФС України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями на суму 5 000,00 грн.

Вказані послуги були оплачені позивачем у повному обсязі, згідно з платіжними дорученнями № 584485 від 26.06.2015 р. на суму 5 000,00 грн. № 4486 від 26.06.2015 р. на суму 5 500,00 грн. та № 584487 від 26.06.2015 р. на 2 500,00 грн.

З огляду на зазначене вище, судом встановлено, що позивачем отримано послуги та оплачено їх вартість, які відповідно до ст. 44 ГПК України та ст.87 КпАС України відносяться до судових витрат.

Як зазначено у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи. До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача-1 матеріальної шкоди у розмірі 13 000,00 грн не обґрунтована, й відповідно не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивач про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 101 488,12 грн та 3% річних у розмірі 4 054,01 грн за період з жовтня 2014 по травень 2015 р., у зв'язку з невчасним повернення відповідачем-1 фінансової гарантії, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 307 Митного кодексу України фінансова гарантія видається гарантом і надається органам доходів і зборів особою, відповідальною за сплату митних платежів, або будь-якою іншою особою на користь особи, відповідальної за сплату митних платежів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Фінансова гарантія діє на всій митній території України.

Положення про надання митним органам України фінансових гарантій щодо обов'язкової доставки товарів до митниць призначення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1996 р. № 700, визначає порядок надання фінансових гарантій митним органам під час переміщення транзитом через територію України товарів, на які законодавством встановлено акцизний збір (далі - товари), їх власниками або уповноваженими особами.

Під фінансовою гарантією розуміється спосіб грошового забезпечення виконання зобов'язань перевізника щодо вивезення товарів, заявлених під час увезення в Україну як транзитні.

Фінансова гарантія повертається (вивільняється) у порядку, передбаченому розділом X цього Кодексу, після завершення режиму тимчасового ввезення (ст. 110 Митного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Оскільки, в даному спорі є вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на фінансову гарантію, яка на думку позивача була невчасно повернута відповідачем-1, то з урахуванням вищенаведеного не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Відтак, з урахуванням позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеної у постанові № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 101 488,12 грн та 3% річних у розмірі 4 054,01 грн за період з жовтня 2014 по травень 2015 р., є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги ТОВ «ГПЛ»» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.2015 року

Суддя Пукшин Л.Г.