РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015Справа №910/18928/15

За позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (пр.-т Перемоги,14, м. Київ, 01135)

в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»(адміністрація Одеського морського порту) (Митна пл., 1, м. Одеса, 65026)

до: Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (вул. Верхній вал, 68, м. Київ, 04071)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт» (площа Митна, 1, м. Одеса, 65026)

про стягнення 41865 грн. 91 коп.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Васильєва Н.М.- представник, довіреність б/н від 23.09.2014;

Від відповідача: Журавльов О.С. - представник, довіреність № 107 від 13.05.2015

Від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК УКРАЇНА" про стягнення основного боргу за договором оренди нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 у розмірі 36284,30 грн., пені у розмірі 4587,76 грн., 3 % річних у розмірі 993,85 грн., а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 та Додаткової угоди до нього від 16.05.14 р. в частині своєчасного внесення орендної плати, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 36284,30 грн., за наявності якої позивачем нараховані пеня та проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18928/15 та справу призначено до розгляду на 09.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 відкладено розгляд справи на 07.10.2015, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт».

В судових засіданнях з 07.10.15 р. по 20.10.15 р. та з 20.10.15 р. по 27.10.15 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

В судове засідання 27.10.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання 27.10.15 р. не з'явився.

Про дату, час і місце судового розгляду 27.10.15 р. третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою б/н від 20.10.15 р. представника ДП «Одеський морський торговельний порт» про оголошення перерви в судовому засіданні.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 09.09.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли наступні документи:

1) заперечення по справі б/н б/д, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на ч. 2 ст. 516 ЦК України та правомірність сплати орендної плати в сумі 36284,30 грн. за період з 13.06.13 р. по 30.09.13 р. на поточний рахунок ДП «Одеський морський торговельний порт» згідно з умовами Договору оренди нерухомого майна № КД/3610 від 25.02.03 р., оскільки про факт заміни кредитора у зобов'язанні відповідно до Додаткової угоди від 16.05.14 р. відповідач письмово повідомлений тільки 16.05.14 р..

Окрім того, відповідач зазначає, що згідно платіжного доручення №279298 від 26.06.2014 відповідачем було перераховано позивачу наднормативну суму орендної плати у розмірі 36284,30 грн. за період з 13.06.2013 по 30.09.2013, при цьому даний період було вказано помилково, зважаючи на той факт, що орендну плату за вказаний період відповідачем було сплачено на поточний рахунок ДП «Одеський морський торгівельний порт» згідно з умовами договору оренди державного нерухомого майна №КД/3610 від 25.02.2003.

2) клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 07.09.2015;

3) клопотання б/н від 07.09.15 р. про залучення до участі у справі співвідповідача - Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», в обґрунтування якого відповідач посилається на той факт, що сума орендної плати за період 13.06.2013-30.09.2013, стягнення якої з відповідача є предметом спору у даній справі, за Договором оренди нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 була перерахована останнім на рахунок ДП «Одеський морський торгівельний порт», як орендаря за вказаним договором оренди.

Вищезазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 09.09.15 р. представник позивача подав письмові пояснення №20А.3/10-619 від 04.09.2015, в яких підтримав заявлені позовні вимоги та зазначив, що Договір орендні державного нерухомого майна № КД3610 від 25.02.03р. є чинним. Пояснення разом з доданими до них документами долучені судом до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 06.10.15 р. через канцелярію суду представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача подана заява № 20/2-1747 від 01.10.15 р. про долучення документів до матеріалів справи, серед яких, зокрема, письмові пояснення №20/2-1743 від 01.10.15 р., в яких ДП «Одеський морський торговельний порт» зазначає про правомірність отримання від відповідача орендної плати в розмірі 53780,00 грн. з огляду на несвоєчасність повідомлення орендаря про зміну орендодавця. При цьому, з вказаної суми третьою особою здійснено перерахування до державного бюджету ПДВ в сумі 8963,33 грн. та 30% частки орендної плати у розмірі 13445,00 грн..

Розглянувши в судовому засіданні 27.10.15 р. подане відповідачем клопотання б/н від 07.09.15 р. про залучення до участі у справі співвідповідача - Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», в обґрунтування якого відповідач посилається на той факт, що сума орендної плати за період 13.06.2013-30.09.2013, стягнення якої з відповідача є предметом спору у даній справі, за Договором оренди нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 була перерахована останнім на рахунок ДП «Одеський морський торгівельний порт», як орендаря за вказаним договором оренди суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача виноситься ухвала, і розгляд справи починається заново.

Пунктом 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. №18 передбачено, що господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона.

Як зазначено у п.5 інформаційного листа Вищого господарського суду від 11.04.2005 № 01-8/344 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» питання про достатність підстав для вчинення відповідної процесуальної дії вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин та матеріалів певної справи і з огляду на те, чи сприятиме залучення іншого відповідача з'ясуванню усього кола обставин, що входять до предмета доказування у справі, встановленню наявності або відсутності правопорушення, прийняттю законного та обґрунтованого рішення. Необхідно також мати на увазі, що інший відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої в принципі можливо було б задовольнити позовні вимоги, - на відміну від третьої особи на стороні відповідача, за рахунок якої такі вимоги ніколи не задовольняються.

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за користування державним нерухомим майном, а саме часткою території Воєнного молу площею 679,85 кв.м., територіально розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 16.

При цьому підставою даного позову є неналежне виконання орендарем - Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» умов Договору оренди нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 та Додаткової угоди до нього від 16.05.14 р. в частині своєчасного внесення орендної плати орендодавцю - Державному підприємству «Адміністрація морських портів України». Приймаючи до уваги, що на даний час ДП «Одеський морський торгівельний порт» внаслідок проведення реорганізації державних підприємств морського транспорту втратило статус орендодавця за спірним Договором, вирішення питання щодо перерахування останнім отриманих від відповідача грошових коштів в сумі 53780,00 грн., які, на думку позивача, підлягають поверненню позивачеві як безпідставно отримані згідно приписів ст. 1213 ЦК України, з огляду на наявний предмет та підстави спору у даній справі, підлягає вирішенню окремо в межах вирішення іншого спору, який ґрунтується на підставах, відмінних від підстав даного позову.

Таким чином суд доходить висновку, що клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача - Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт» задоволенню не підлягає.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 27.10.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін та третьої особи було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача, відповідача та третьої особи в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 07.10.15 р. та 20.10.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судових засіданнях 07.10.15 р. та 20.10.15 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судових засіданнях 07.10.15 р. та 20.10.15 р. підтримав заперечення відповідача проти позову з підстав, викладених в письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

25 лютого 2003 року між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» (орендодавець за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) та Підприємством з іноземними інвестиціями «Контролінг» (орендар за договором) був укладений Договір оренди державного нерухомого майна №КД-3610 (далі - Договір).

Відповідно до умов п.1.1 Договору ДП «Одеський морський торговельний порт» передає, а ПІІ «Контролінг» приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі -майно) - частку території Воєнного молу площею 679,85 кв.м., територіально розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 16, що знаходиться на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт», з метою використання для розміщення автозаправочної станції.

Розділам 2 - 9 Договору сторони обумовили умови передачі та повернення орендованого майна, оренду плату, обов'язки і права орендаря та орендодавця, відповідальність сторін тощо.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками орендаря і орендодавця та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди державного майна та, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди відповідно до ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Пунктом 2.1 Договору передбачено вступ ПІІ «Контролінг» у користування майном після підписання сторонами договору і Акту приймання-передачі вказаного майна (Додаток № 1), що є невід'ємною частиною Договору.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, на підставі вказаного Договору 25.02.2003 між ДП «Одеський морський торговельний порт» та ПзІІ «Контролінг» було складено акт приймання-передачі в оренду частку території Воєнного молу площею 679,85 кв.м., підписаний уповноваженими представниками сторін та засвідчений печаткою орендодавця.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було належним чином виконано свій обов'язок з передачі ПзІІ «Контролінг» орендованого майна на підставі Договору, а орендарем прийнято вказане майно без будь - яких зауважень.

26 квітня 2004 року між ДП «Одеський морський торговельний порт» та Підприємством з іноземними інвестиціями «ЛУКОЙЛ-Україна» було укладено угоду до договору оренди державного майна №КД-3610 від 25.02.2003, відповідно до якої в зв'язку з тим, що ПзІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» є правонаступником майна, прав та обов'язків підприємства з іноземними інвестиціями «Контролінг», ПзІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» приймає на себе його права та стає стороною за Договором оренди № КД-3610 від 25.02.2003 (п. 1 Угоди).

Зі цією Угодою ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» зобов'язаний здійснювати всі права і обов'язки ПІІ «Контролінг» за Договором оренди № КД-3610 від 25.02.2003. Ця угода вступає в силу з моменту її підписання Сторонами та є невід'ємною частиною договору № КД-3610 від 25.02.2003 (п.п. 2-4).

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно п.10.1 Договору цей договір набуває чинності з дати підписання та діє до 31.12.05 р..

Статтею 764 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно приписів ч. 2 статті 17 Закону ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 10.5 Договору передбачено, що договір може бути продовженим за взаємним письмовим погодженням сторін.

Тобто, зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

При цьому, оскільки з матеріалів справи встановлено та сторонами підтверджено відсутність станом на 31.12.2005 та протягом місяця після закінчення строку дії Договору оренди заперечень орендодавця щодо продовження дії договору оренди від 25.02.2003 № КД-3610 на той же строк та на тих самих умовах, зазначені обставини свідчать про його подальшу пролонгацію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2014 у справі № 910/5164/13.

10 серпня 2012 року між ДП «Одеський морський торговельний порт» та ПзІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» укладено додаткову угоду №КД-3610/3 до Договору оренди державного нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003.

Відповідно до п. 1 вказаної Додаткової угоди Сторони прийшли до згоди внести наступні зміни до Договору оренди державного нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2013: змінити пункт 1.1, виклавши його у наступній редакції « 1.1 Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, а саме: естакадний в'їзд/Воєнний спуск, інв. №072544 (далі - майно), загальною площею 679,853 кв. м., що знаходиться на балансі Орендодавця». Крім того, змінено в розділі 11 юридичну адресу та номер свідоцтва платника податку на додану вартість Орендаря. А також змінено у таблиці розрахунку плати за оренду державного нерухомого майна від 01.03.2010 до додаткової угоди №КД-3610/2 назву нерухомого майна читати як «естакадний в'їзд/Воєнний спуск, інв. № 072544. Мета використання: для розміщення та обслуговування автозаправочного комплексу, згідно до свідоцтва про право власності на АЗС №031567 від 24.03.2004 (інше використання нерухомого майна).У акті приймання-передачі від 25.02.2003 «частку території Воєнного молу площею 679,85 кв.м.» читати як «естакадний в'їзд /Воєнний спуск, інв. №072544 загальною площею 679,853 кв.м.».

Інші умови Договору, не зазначені цією Додатковою угодою, залишаються без змін та Сторони підтверджують свої зобов'язання по них (п. 2 Додаткової угоди). Ця Додаткова угода є невід'ємною частиною Договору оренди державного нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 (п. 3 Додаткової угоди).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до Закону України "Про морські порти України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (далі - Адміністрація) .

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів. Пунктом 7 наказу встановлено, що після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

Відповідно до зазначеного за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань від 13.06.2013 р. до Адміністрації були передані основні засоби Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» згідно з розподільчим балансом станом на 13.06.2013р., зокрема, естакадний в'їзд/Військовий узвіз інв. №072544 (розділ «Основні фонди» аркуш 279).

Згідно Статуту Адміністрація є державним унітарним підприємством, і діє як державне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 133-р від 04.03.13 р. та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Як зазначено в п.3.2 Статуту Адміністрації підприємство утворене шляхом виділу з реорганізованих державних підприємств, стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих актів (балансів) та є правонаступником реорганізованих державних підприємств у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та актів приймання передачі, зокрема, Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт».

За приписами ч. 2 ст. 74 Господарського кодексу України та п.4.2 Статуту Адміністрації майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами, Адміністрація як особа, у господарському віданні якої находиться естакадний з'їзд та на балансі якої він обліковується, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 16 травня 2014 року між ДП «Одеський морський торговельний порт», ДП «Адміністрацією морських портів України» та ПзІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» укладено Додаткову угоду до договору оренди державного нерухомого майна №КД-3610 від 25.02.2003 (далі - Додаткова угода), відповідно до умов п. 1 якої ДП «Одеський морський торгівельний порт» (Орендодавець) передає, а ДП «Адміністрація морських портів України» (Новий Орендодавець) приймає всі права та обов'язки за Договором та стає стороною цього Договору як Орендодавець.

Пунктом 4 Додаткової угоди Сторони внесли відповідні зміни до преамбули Договору, а також прийшли згоди про викладення п. 3.1 Договору у новій редакції, а саме: « 3.1 Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорційно її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 зі змінами та доповненнями. Орендна плата за базовий місяць оренди (жовтень 2013 року) визначена у відповідності з Методикою та складає - 11206,66 грн. Розрахунок орендної плати є Додатком № 1 до цієї додаткової угоди. Сума орендної плати вказана без ПДВ. Нарахування ПДВ здійснюється у порядку визначеному законодавством. Розмір орендної плати за листопад 2013 визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць (жовтень 2013) на індекс інфляції за листопад 2013. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць». Окрім того, вказаною Додатковою угодою змінено реквізити Орендодавця.

Згідно положень частини 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Положеннями частини 2 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Сторони можуть встановити в договорі оренди, що в разі відчуження власником об'єкта договір оренди припиняється.

Отже приписами норм частини 1 ст. 770 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що у разі зміни власника (балансоутримувача) майна, переданого в оренду, до нового власника (балансоутримувача) переходять права та обов'язки за Договором. У випадку переходу права власності (зміні балансоутримувача) нерухомого майна (в тому числі при закінченні терміну дії Договору) до нового власника (балансоутримувача) переходять усі права та обов'язки, що передбачені Договором.

Таким чином, виходячи з того, що до позивача з 13.06.13 р. перейшло право господарського відання спірним майном - естакадний в'їзд/війковий узвіз інв. № 072544, зобов'язаними сторонами за Договором є орендар - Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (відповідач) та орендодавець - ДП «Адміністрація морських портів України» (позивач), у зв'язку зі зміною балансоутримувача орендованого майна до останнього перейшли усі права та обов'язки ДП «Одеський морський торговельний порт» , що встановлені Договором (із змінами та доповненнями до нього), укладеним із ПзІІ «Лукойл-Україна», в тому числі й у нарахуванні останньому орендної плати за користування об'єктом оренди.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Суд звертає увагу, що згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

У відповідності до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 3 ст. 631 Цивільного кодексу встановлено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Зокрема, відповідно до умов п. 5 Додаткової угоди від 16.05.2014 р. починаючи з 01.10.2013 орендна плата перераховується Орендарем до Державного бюджету та Новому Орендодавцю відповідно до п. 3.2 цього Договору. Орендна плата за період жовтень 2013 - березень 2014 року підлягає оплаті Орендарем протягом 10 робочих днів з моменту отримання відвідного рахунку (-ів) Орендодавця.

Згідно з п. 8 Додаткової угоди від 16.05.2014 ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами і скріплення печатками і є невід'ємною частиною Договору оренди державного нерухомого майна № КД-3610 від 25.02.2003. Сторони погодили, що умови цієї додаткової угоди застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 13.06.2013.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках,

Згідно з ч. 3 ст. 18, ч.ч. 1,3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі, незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п. 3.2 Договору оренди № КД-3610 орендна плата перераховується Орендодавцю не пізніше 12-го числа місяця, наступного за звітнім, з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Так, на виконання умов Договору та Додаткової угоди до нього позивачем було виставлено ПП «ЛУКОЙЛ-Україна» рахунки на оплату орендованого майна, а саме: № 400094 від 31.05.2014 на суму 36284,30 грн. за період з 13.06.2013 по 30.09.2013, № 400095 від 31.05.2014 на суму 30348,86 грн. за період з 10.10.2013 по 31.12.2013, № 40096 від 31.05.2014 на суму 41868,98 грн. за період з 01.01.2014 по 30.04.2014.

Згідно з наявною в матеріалах справи банківською випискою №БВ00003437 за 26.06.2014 зазначені вище рахунки були сплачені ПП «ЛУКОЙЛ Україна» на користь ДП «АМПУ» в особі Одеської філії ДП «АМПУ» із посиланням на додаткову угоду від 16.05.2014.

Окрім того, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату орендної плати, а саме: №400107 від 06.06.14 р. на суму 11219,32 грн. за період оренди з 01.05.2014 по 31.05.2014, №400130 від 07.07.2014 на суму 11331,51 грн. за період оренди 01.06.2014 по 30.06.2014; №400153 від 07.08.2014 на суму 11376,84 грн. за період оренди 01.07.2014 по 31.07.2014 та № 400226 від 07.11.2014 на суму 12083,63 грн. за період з 01.10.2014 по 31.10.2014 на загальну суму 46011,30 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивач неодноразово звертався до ПзІІ «ЛУКОЙЛ Україна» з листами щодо погашення заборгованості, а саме: №38А/317 від 04 липня 2014 року з проханням оплатити заборгованість по рахунку №400104 від 31.05.2014, №38А/332 від 14 липня 2014 року - по рахунку №400104 від 31.05.2014, №38А/340 від 17 липня 2014 року - по рахунку №400104 від 31.05.2014 та № 38А/415 від 22.08.14 р. - по рахункам № 400107, № 400130, № 400153 до 29.08.201..

Вказані листи були отримані представником Орендаря 11.07.2014, 18.07.14 р., 21.07.14 р., 28.08.14 р., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень.

Підприємством іноземними інвестиціями «ЛУКОЙЛ Україна» було направлено на адресу позивача лист № 4892 від 24.10.2014, в якому зазначалось про погодження між сторонами сплати орендної плати позивачу починаючи з 01.10.2013.

Крім того, в листі містилось посилання на п. 3.5 Договору, яким встановлено, що наднормативна сума орендної плати, що надійшла Орендодавцю, підлягає в установленому порядку поверненню Орендарю, або заліку в рахунок наступних платежів у термін не більше 5 банківських днів з дати помилкового наднормативного перерахування, а також зазначалось, що станом на 23.10.2014 наднормативна сума орендної плати у розмірі 2356,63 грн. (36284,30 грн. - 11219,32 (травень 2014 року) -11331,51 (червень2014 року) - 11376,84 (липень 2014 року)), яка перерахована на поточний рахунок позивача згідно платіжного доручення №279298 від 26.06.2014, підлягає заліку в розрахунок платежів за жовтень 2014 року.

У відповідь на вказаний лист № 4892 Позивач листом 07.11.2014 №20А.3/11-990 повідомив ПзІІ «ЛУКОЙЛ Україна» про те, що сплата орендних платежів за період з 13.06.2013 по 30.09.2013 у сумі 36284,30 грн. не підлягає заліку, оскільки п. 8 Додаткової угоди до Договору сторони погодили, що умови додаткової угоди застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 13.06.2013 р..

В подальшому листом № 4892 від 24.10.2014, який позивачем отримано 03 листопада 2014 року, відповідач повідомив позивача, що орендна плата у розмірі 36284,30 грн., яка була перерахована на рахунок позивача за період з 13.06.2013 по 30.09.2013 є помилкою та звертався з проханням про зарахування вказаної суми в рахунок платежів з орендної плати за травень - липень 2014 року та частину жовтня 2014 року.

У відповідь на вказаний лист позивач 07 листопада 2014 року листом №20А.3/11-990 повідомив ПзІІ «Лукойл Україна» про відсутність підстав для проведення взаєморозрахунків та повторно просив оплатити суму заборгованості з орендної плати за період з травня по липень 2014 року.

Як стверджує позивач в позовній заяві, вищезазначені рахунки за період з травня по липень 2014 року орендарем оплачені не були, а також було здійснено лише часткову оплату рахунку №400226 від 07.11.2014 на суму 9727,00 грн., отже частина орендної плати в сумі 2356,63 грн. за вказаним рахунком за жовтень 2014 р. до теперішнього часу залишається також несплаченою.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та стверджувалось представником позивача в судових засіданнях, станом на момент розгляду справи свої зобов'язання щодо внесення орендної плати за період з травня по липень 2014 року та частково за жовтень 2014 року у визначений термін, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та Додаткової угоди відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 36284,30 грн., яку останній просив стягнути в позовній заяві.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у запереченнях на позовну заяву ПзІІ «АМІК Україна» посилається на те, що відповідно до умов Додаткової угоди орендар повинен сплачувати орендну плату позивачу починаючи з 01.10.2013.

Тобто, незважаючи на той факт, що з 13.06.2014 естакадний з'їзд, що є об'єктом оренди, знаходяться на обліку у позивача в особі адміністрації Одеського морського порту, яка реалізовує відповідні повноваження власника (особи, у якої знаходиться державне майно в господарському віданні), враховуючи визначні сторонами умови п. 5. Додаткової угоди від 16.05.14 р. орендна плата за користування естакадним з'їздом/Військовим узвозом до 01.10.13 р. не підлягає сплаті на користь Адміністрації морський портів, а підлягає перерахуванню первісному орендарю - ДП «Одеський морський торговельний порт».

При цьому, як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судових засіданнях, у зв'язку з несвоєчасним повідомленням відповідача про заміну орендодавця останнім платіжними дорученнями № 248956 від 04.09.13 р. на суму 13502,34 грн., № 248955 від 04.09.13 р. на суму 13488,84 грн., № 249176 від 10.09.13 р. на суму 13394,41 грн. та № 254076 від 16.10.13 р. на суму 13394,41 грн., копії яких наявні в матеріалах справи, було здійснено перерахування на рахунок ДП «Одеський морський торговельний порт» (первісного орендодавця) грошових коштів в сумі 53780,00 грн. в рахунок оплати орендної плати за червень, липень, серпень, вересень 2013р..

Отже, за висновками суду, відповідачем правомірно здійснено перерахування орендної плати за період 13.06.13 р. по 30.09.13 р. на користь ДП «Одеський морський торговельний порт» та виконано свої зобов'язання належним чином, та, відповідно, відсутні правові підстави для отримання позивачем орендної плати від орендаря - ПзІІ «АМІК Україна» за вказаний період.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Так, факт заміни кредитора письмово оформлений 16.05.2014 трьохсторонньою угодою за участю відповідача.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був повідомлений письмово про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор (позивач) несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові, яким є ДП «Одеський морський торговельний порт», щодо сплати орендної плати за період з 13.06.2013 по 30.09.2013 є належним виконанням свого обов'язку.

Згідно наявної матеріалах справи претензії позивача № 2011.3/11-112 від 20.02.15 р. на адресу ДП «Одеський морський торговельний порт» позивач визнав правомірність виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати орендної плати за період з 13.06.13 р. по 30.09.13 р. первісному кредитору - орендодавцю ДП «ОМТП», проте зауважив про безпідставність отримання третьою особою вказаних коштів в сумі 53780,00 грн., в т.ч. ПДВ, та, з посиланням на ст. 1213 ЦК України, необхідність перерахування вказаних коштів ДП «ОМТП» адміністрації Одеського морського порту за Договором оренди державного нерухомого майна № КД-3610 від 25.02.03 р. як безпідставно отриманих.

Суд звертає увагу, що частиною 1 статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Банк не має права робити виправлення у платіжному дорученні клієнта, якщо інше не встановлено законом або банківськими правилами (частина 2 статті 1090 Цивільного кодексу України).

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який є спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, відповідно до п.32.3 ст. 32 якого банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

При цьому, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка регулює порядок здійснення безготівкових розрахунків, встановлено, що банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів на відповідність вимогам пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції та додатку 8 до неї.

Реквізит платіжного доручення "Призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками (пункт 3.8 Інструкції).

Відповідно до пункту 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку (лист НБУ № 25-111/1438-7141 від 09.06.11 р.).

Згідно наявних матеріалів справи, зміна призначення платежу згідно платіжного доручення № 279298 від 26.06.14 р., списання коштів за яким відбулось 26.06.14 р., шляхом оформлення нового платіжного доручення 20.10.14 р. здійснена відповідачем 20.10.14 р..

В силу п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Таким чином, грошові кошти в сумі 36284,30 грн. згідно платіжного доручення відповідача № 279298 від 26.06.14 р. отримані позивачем 26.06.14 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку № БВ00003437 за 26.06.14 р. по рахунку Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Враховуючи умови п. 3.5 Договору, згідно якого наднормативна сума орендної плати, що надійшла Орендодавцю, підлягає в установленому порядку поверненню Орендарю, або заліку в рахунок наступних платежів у термін не більше 5 банківських днів з дати помилкового наднормативного перерахування, у позивача утворилась наднормативна сума орендної плати в розмірі 36284,30 грн., яка не була повернута позивачем орендарю у строки, встановлені Договором, та, за висновками суду, підлягає зарахуванню в рахунок орендної плати з травня по липень 2014 року та частково за жовтень 2014 року.

При цьому суд зазначає, що зарахування грошових коштів в рахунок оплати орендної плати за червень, липень та жовтень 2014 р. не суперечить умовам Договору, оскільки останній допускає залік орендної плати в рахунок наступних платежів за наявності переплати.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору оренди державного нерухомого майна № КД-3610 від 25.02.2003 та Додаткової угоди до нього від 16.05.14 р. або окремих їх положень суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт виконання відповідачем зобов'язань за Договором № КД-3610 та Додаткової угоди до нього та на момент прийняття рішення належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача позивач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 36284,30 грн. боргу за користування об'єктом оренди задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено ст. ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 3.4 Договору орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується Орендодавцю та до Держбюджету у співвідношенні, обумовленому п.3.2, відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості з врахуванням індексації за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо внесення орендної плати у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 4587,76 грн. за період з 13.06.14 р. по 13.05.15 р. та 3% річних в сумі 993,85 грн. за період з 13.06.14 р. по 19.06.15 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та відсотків річних судом встановлено, зважаючи на той факт, що фактичне зарахування наднормативної суми коштів відбулось на рахунок позивача 26.06.14 р., враховуючи, що граничним строком оплати рахунку № 400107 від 06.06.14 р. є 12.06.14 р, та, відповідно, початком періоду прострочення - 13.06.14 р., що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до вимог законодавства та умов Договору і Додаткової угоди в межах визначеного позивачем періоду, становить 75,92 грн. пені та 11,99 грн. відсотків річних, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та відсотків річних за несвоєчасну сплату орендної плати за Договором та Додатковою угодою від 16.05.14 р. підлягають частковому задоволенню в сумах 75,92 грн. пені та 11,99 грн. відсотків річних відповідно.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем спростований лише в частині основного боргу, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (вул. Верхній вал, 68, м. Київ, 04071, код 30603572) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, код 38727770) в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) (Митна пл., 1, м. Одеса, 65026, код 38728457) 75,92 грн. пені та 11,99 грн. процентів річних, а також 3,84 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили

4. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Суддя А.М. Селівон