РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №910/25036/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання

"Созидатель"

До Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

Про стягнення 31 300, 13 грн

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача: Єременко А. Л.(дов. від 12.01.2015)

Від відповідача:: Шутов О. О. (дов. б/н від 05.10.2015)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 22.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання договорів укладеними та стягнення з відповідача заборгованості за фактично спожиті комунальні послуги у розмірі 31 300, 13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2015 порушено провадження у справі №910/25036/15 та призначено до розгляду на 08.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України відкладено на 22.10.2015.

21.10.2015 через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва відповідачем поданий відзив на позовну заяву.

В судове засідання 22.10.2015 представники сторін з'явились, надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача від укладання договору про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, договору про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання, договору про технічне забезпечення електропостачанням споживача та додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, та неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань по оплаті фактично спожитих комунальних послуг наданих позивачем по нежитловому приміщенню № 83 у багатоповерховому будинку № 23 по проспекту Гагаріна у м. Дніпропетровську, власником якого є відповідач, в період з серпня2014 року по липень 2015 року.

Відповідач проти задоволення позовних вимог щодо визнання договорів укладеними відповідач заперечує з тих підстав, що з моменту купівлі нежитлових приміщень відповідач не використовував їх, і відповідно не споживав жодних комунальних послуг, в тому числі щодо електропостачання та опалення, і не має наміру використовувати їх. Отже, на думку відповідача, він не зобов'язаний укладати жодних договорів з позивачем.

Проти вимог щодо стягнення заборгованості - заперечує з тих підстав, що враховуючи прийняте рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 № 181 "Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства "Дельта-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у межах ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 22.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідач є власником приміщення № 83 - відділення банку, на 2 поверсі у житловому комплексі з приміщеннями комерційного призначення літ А-18 (черга), які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, проспект Гагаріна, будинок 23, загальною площею - 575, 9 кв.м. відповідно до договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 28 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.06.2008 № 1743, АТ "НВО "Созидатель" визначено виконавцем комунальних послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, а також опалення та гарячого водопостачання у вказаному будинку, до створення об'єднання співвласників будинку.

28.01.2015 на адресу відповідача позивачем було направлено листа вих. № 0061-2015 від 28.01.2015 "Щодо підписання договорів про надання житлово-комунальних послуг", яким позивач пропонував відповідачу укласти договір про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, договір про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання та договір про технічне забезпечення електропостачання споживача. До листа буди додані заповнені та підписані з боку позивача, Договір № УК690 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території від 26.01.2015, Договір № УК691 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання від 26.01.2015, Договір № УК692 про технічне забезпечення електропостачанням споживача від 26.01.2015.

За твердженням позивача, ним з серпня 2014 року по травень 2015 року включно фактично (без наявності відповідного договору) надавалися відповідачу послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, які відповідачем оплачені не були, внаслідок чого з боку останнього утворилася заборгованість, що станом на 28.05.2015 становить 16 612, 10 грн. Існування заборгованості у відповідача перед позивачем за фактично надані послуги у вказаному вище розмірі позивач підтверджує рахунками та актами виконаних робіт за період серпень 2014 року - липень 2015, копії яких надані до матеріалів справи. Із наданих копій актів виконаних робіт вбачається, що такі акти з боку відповідача не підписані. Доказів поетапного направлення позивачем відповідачу рахунків та актів виконаних робіт за період серпень 2014 року - липень 2015 матеріали справи не містять.

Згідно наявних у справі копій актів виконаних робіт за період з серпня 2014 року по травень 2015 року позивачем надано відповідачу комунальних послуг на загальну суму 16 612, 10 грн, в червні - липні 2015 року, згідно наданих копій - 3 322, 42 грн, всього - на суму 19 934, 52 грн.

29.05.2015 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 1/15 в порядку ст. 6 Господарського процесуального кодексу України на суму 25 552, 27 грн вих. № 0463-2015 від 29.05.2015 з вимогою перерахувати суму заборгованості позивачу, з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних, що складає 25 552, 27 грн. До претензії позивачем були додані, що вбачається із копії претензії, рахунки на оплату з серпня 2014 року по травень 2015 року, акти здачі - прийняття продукції за серпень - грудень 2014 року та січень - травень 2015 року, акт звіряння розрахунків станом на 29.05.2015 та розрахунок суми заборгованості до претензії. Зазначена претензія направлена відповідачу була поштовим відправленням із описом вкладення, із копії якого вбачається, що окрім документів зазначених в претензії та самої претензії відповідачу була направлена додаткова угода № 1 до договору № УК690.

Із матеріалів справи вбачається, що вищезазначена претензія була отримана відповідачем, проте доказів надання відповідачем відповіді на претензію та/або її задоволення відповідачем матеріали справи не містять.

Копія Додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (нежитловий фонд) від 01.08.2014 № УК690 від 29.05.2015 надана позивачем до матеріалів позовної заяви. Із вказаної копії вбачається, що така додаткова угода була підписана з боку позивача та скріплена його печаткою.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача: 1) про визнання договору № УК690 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території від 01.08.2014, договору № УК691 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання від 01.08.2014, договору № УК692 про технічне забезпечення електропостачанням споживача від 01.08.2014 укладеними; 2) про визнання додаткової угоди № 1 від 29.05.2015 до договору № УК690 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території від 01.08.2014 укладеною; 3) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 31 300, 13 грн., з яких 19 934, 52 грн сума основної заборгованості, 589, 84 грн сума 3 % річних за період прострочення з 31.08.2014 по 25.08.2015, 10 775, 77 грн інфляційні втрати за період прострочення з 31.08.2014 по 25.08.2015. При цьому, між сторонами існує спір щодо наявності у відповідача обов'язку на укладання вказаних договорів та спір щодо отримання відповідачем таких послуг.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 181 ГК України зокрема передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 3 вказаної статті внормовано, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно ч. 8 ст. 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Таким чином, ст. 181 ГК України встановлює загальні правила укладання господарських договорів.

За приписами ст. 640 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Положеннями ст. 642 ЦК України внормовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Дійсно, ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" містить положення про те, що споживач має укласти договір на надання житлово - комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Проте стаття 1 вказаного Закону визначає споживача, як фізичну чи юридичну особу, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Споживач теплової енергії, згідно Закону України "Про теплопостачання" це - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідач не висловлював бажання (намір) отримувати житлово - комунальні послуги щодо нежитлового приміщення № 83 - відділення банку, на 2 поверсі у житловому комплексі з приміщеннями комерційного призначення літ А-18 (черга), які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, проспект Гагаріна, будинок 23, загальною площею - 575, 9 кв.м., і доказів іншого матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів фактичного отримання відповідачем житлово - комунальних послуг та послуг з опалення, гарячого постачання та електропостачання, тобто матеріалами справи не доведено, що відповідач є споживачем житлово - комунальних послуг щодо приміщення розташованого за вказаною вище адресою. Надані позивачем в матеріали справи рахунки та акти виконаних робіт, з огляду на відсутність на таких документах підпису відповідача та їх виготовлення одноособово позивачем не приймаються судом, в якості доказів у справі, які б відповідали вимогам ст. 33, 34 ГПК України.

За викладених обставин, укладання договору про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, договору про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання, договору про технічне забезпечення електропостачанням споживача та додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території не є обов'язковим для відповідача, оскільки відсутня пряма вказівка Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про теплопостачання" про це (про укладання відповідних договорів по факту набуття права власності на приміщення), і останній не має наміру укладати такі договори та отримувати житлово - комунальні послуги, тобто не є споживачем цих послуг (з об'єктивних причин - відповідач не використовував і не використовує нежилі приміщення та знаходиться в процедурі ліквідації).

Викладена позиція суду, опосередковано підтверджується положеннями ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено право споживача розірвати договір у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови від користування послугою виробника/виконавця.

Судом, також, прийнято до уваги положення ст. 19 Конституції України, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, та положення ст. 14 ЦК України, відповідно до якої особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Отже, на підставі вищевикладених норм чинного законодавства суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача про визнання договору № УК690 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території від 01.08.2014, договору № УК691 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання від 01.08.2014, договору № УК692 про технічне забезпечення електропостачанням споживача від 01.08.2014 та додаткової угоди № 1 від 29.05.2015 до договору № УК690 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території від 01.08.2014 укладеними, і відповідно відмовляє позивачу в їх задоволенні.

Крім того, суд на вищезазначених підставах - недоведеності позивачем факту споживання відповідачем житлово - комунальних послуг, в тому числі щодо утримання будинку, відмовляє позивачу і у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги.

Так, відповідно до положень ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому судом відхиляються доводи позивача щодо того, що власник зобов'язаний відшкодовувати витрати, сплачувати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, так як припинити надання послуг з утримання для окремих власників неможливо, оскільки законодавчо визначена можливість (право) споживача у разі зникнення потреби в отриманні комунальної послуги відмовитись від такої послуги.

Згідно з частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд, також, звертає увагу позивача, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 № 181 "Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства "Дельта-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" на підставі постанови правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта-Банк" розпочато процедуру його ліквідації, призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Кадирова Владислава Володимировича строком на 2 роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Враховуючи зазначене, задоволення вимог кредиторів банку, здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Созидатель" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Копію рішення розіслати сторонам у справі.

Повне рішення складено 29.10.2015.

Суддя Л. Д. Головатюк