КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Справа№ 910/12418/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/12418/15 (суддя: Яковенко А.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМС"

про стягнення 43 760, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/12418/15 у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 до ТОВ «ОМС» про стягнення 43 760,00 грн. збитків (37 710,00 грн. збитки, завдані пошкодженням товару, належного позивачу, та 6 050,00 грн. - вартість експертного дослідження щодо встановлення розміру збитків)- відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено складові для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, а саме: вину відповідача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та заподіяною шкодою, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню судом.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/12418/15 - скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, місцевим господарським судом не було враховано, що в Звіті про причини виникнення пожежі, складеному Головним інспектором відділу ДНК та ЦЗ Святошинського РУ ГУ ДСНС України у м.Києві, вказано,що пожежа виникла на 2 поверсі в центрі торгівельної зали біля входу до магазину «Ватсонс», де наявні ознаки найбільш інтенсивного горіння, а тому місце загоряння не має жодного відношення до орендованої позивачем площі, а є місцем загального користування, у зв'язку з чим у позивача відсутній обов'язок щодо забезпечення пожежної безпеки в місці пожежі, що є місцем загального користування. Крім того, у наведеному Звіті вказано, що ймовірною причиною пожежі, яка сталася 01.02.2015 за адресою: АДРЕСА_1, - є виникнення аварійних режимів роботи в електромережі, і вказана причина пожежі вказувалась відповідачем у відзиві, і жодної іншої припини пожежі - не наводилось. Апелянт вважає, що електрична мережа у центрі торгівельної зали, біля входу до магазину «Ватсонс», на 2 поверсі торгівельного центру - є зоною відповідальності саме відповідача, а не енергопостачальної компанії, і саме на відповідача згідно п. 1.2 розділу IV Правил пожежної безпеки в Україні, покладено обов'язок щодо забезпечення відповідності електропроводів за ступенем захисту класу зони та мали апаратуру захисту від струмів короткого замикання та інших аварійних режимів, чого відповідачем дотримано не було, чим доводиться вина відповідача у виникненні пожежі. Також, апелянт не погоджується з висновком суду про застосування п. 10.1-10.2 договору оренди щодо наявності обставин непереборної сили.

Відповідно до автоматичного розподілу між суддями справи № 910/12418/15, справу розподілено для розгляду судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі сформованої колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2015 у зв'язку із непрацездатністю судді Корсакової Г.В., сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/12418/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 16.09.2015 справу № 910/12418/15 прийнято до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю., розгляд справи призначено на 21.10.2015.

В судовому засіданні 21.10.2015 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду скасувати як таке, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 21.10.2015 представників не направив, причин неявки в судове засідання представників - не повідомив. Відповідач про призначене судове засідання на 21.10.2015 повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження. Через канцелярію суду заяв, клопотань, відзивів - не подавав.

Згідно з ч.3 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

П.п. 3.9.1. п.п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено матеріалами справи та підтверджується наявними матеріалами справи, 11.11.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - орендар, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "О.М.С." (далі - орендодавець, відповідач) укладено Договір оренди №11/11-14/5с (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину площі нежитлового приміщення у торгівельному центрі, який знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 136 (далі - об'єкт оренди), згідно по поверхового плану (Додаток №1 до цього договору). Характеристика об'єкту оренди: поверх: 2 (другий); загальна площа: 20 кв.м. (двадцять квадратних метрів).

Згідно з п. 2.1. Договору, передача об'єкта оренди оформлюється сторонами шляхом підписання Акту прийому-передачі об'єкта оренди не пізніше 24 листопада 2014 року. Строк користування об'єктом оренди визначається з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому-передачі об'єкта оренди і діє до 31 жовтня 2015 року включно, а у разі дострокового припинення дії цього договору до терміну, встановленого орендодавцем.

Пунктом 6.4.3. Договору передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря забезпечення санітарного та протипожежного стану об'єкта оренди.

Сторони погодили, що орендодавець несе відповідальність за схоронність майна орендаря і майна, яке треті особи довірили орендарю, тільки у випадку передачі цього майна на зберігання орендодавцю за Актом приймання-передачі. Акт приймання-передачі повинен бути підписаний уповноваженими на те особами орендодавця (п. 7.10. Договору).

Приписами п. 7.11.3. Договору встановлено, що орендодавець не несе відповідальності за порушення орендарем правил техніки безпеки, санітарних норм, правил пожежної безпеки і захисту навколишнього середовища, а також інших правил, встановлених для комерційних організацій, що займаються торгівлею або іншою господарською діяльністю.

У відповідності до п. 10.1. Договору, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов'язань за цим договором, якщо таке невиконання стало наслідком обставин непереборної сили (форс-мажор). Умови звільнення сторін від відповідальності в результаті дії форс-мажорних обставин не розповсюджуються на грошові зобов'язання сторін, які виникли до настання форс-мажорних обставин (в т.ч. і на зобов'язання щодо сплати орендної плати та платежів за отримані послуги).

Під обставинами непереборної сили визначаються наступні події, що сталися після укладення цього договору: землетруси, повені, пожежі, епідемії, епізоотії, військові дії, страйки, аварійні роботи комунальних та інших державних служб, введення в дію нормативно-правових актів, які забороняють (перешкоджають) виконанню сторонами своїх зобов'язань, визначених цим договором (п. 10.2. Договору).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до Акту прийому-передачі приміщення від 24.11.2014, відповідачем передано, а позивачем прийнято об'єкт оренди за Договором, а саме: частину нежитлового приміщення загальною площею 20 кв.м. на 2 поверсі торгового центру, розташованого по проспекту Перемоги, 136 у м.Києві.

01.02.2015 відбулася пожежа у торговому центрі «V.M.B», що сторонами не заперечувалось і підтверджується довідкою Святошинського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві від 19.02.2015 № 25/304.

Згідно Звіту про причини виникнення пожежі, складеного головним інспектором відділу ДНК та ЦЗ Святошинського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, за результатами обстеження місця пожежі зафіксовано, що система АПС в місті виникнення пожежі в наявності, первинні засоби пожежогасіння в наявності (пункт 8), осередок загоряння: на 2 поверсі в центрі торгівельної зали біля входу до магазину «Ватсон» ознаки найбільш інтенсивного горіння (пункт 9), версії про можливість виникнення пожежі внаслідок підпалу та внаслідок потрапляння малокалорійного джерела запалювання (сірник, недопалок) на горючу основу - відхилені; зовнішнім оглядом виявлено обгорівшу електричну проводку в місці найбільш інтенсивного горіння і ознаками перегріву електричних жил - версія про можливість виникнення пожежі внаслідок виникнення аварійних режимів роботи електромережі є найбільш ймовірним (пункт 10).

Згідно розділу «Висновки» Звіту про причини виникнення пожежі, ймовірною причиною пожежі, яка сталася 01.02.015 за адресою: АДРЕСА_1 - є виникнення аварійних режимів роботи в електромережі.

20.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Судова незалежна експертиза України" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено Договір про проведення експертного дослідження №ЕД-1-6-179/15.

У відповідності до висновку товарозначного експертного дослідження №ЕД-1-6-179/15 від 05.03.2015 розмір матеріального збитку завданого власнику дитячих речей у кількості 465 шт. (121 найменування), станом на 5 березня 2015 року становить 37 710,00 грн.

Згідно з Актом приймання передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16.03.2015, підписаного уповноваженими представниками сторін Договору про проведення експертного дослідження №ЕД-1-6-179/15 від 20.02.2015, вартість послуг з експертного дослідження становить 6 050,00 грн.

З огляду на наведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача збитки загалом в розмірі 43 760,0 грн., з яких: 37 710,00 грн. збитки, завдані пошкодженням товару, належного позивачу, та 6 050,00 грн. - вартість експертного дослідження щодо встановлення розміру збитків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є винність у завданні майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частини другої ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Стаття 225 Господарського кодексу України встановлює, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб'єкт права свідомо порушує норму права. Необхідною ознакою протиправності є нормативність, тобто закріплення моделі поведінки нормою права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що предметом доказування у справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Так, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував зокрема на те, що електрична мережа у центрі торгівельної зали, біля входу до магазину «Ватсонс», на 2 поверсі торгівельного центру - є зоною відповідальності саме відповідача, а не енергопостачальної компанії, і саме на відповідача згідно п. 1.2 розділу IV Правил пожежної безпеки в Україні, покладено обов'язок щодо забезпечення відповідності електропроводів за ступенем захисту класу зони та мали апаратуру захисту від струмів короткого замикання та інших аварійних режимів, чого відповідачем дотримано не було, чим доводиться вина відповідача у виникненні пожежі. Проте, з вказаним доводом суд апеляційної інстанції не погоджується і відхиляє його як необґрунтований з урахуванням нижченаведеного.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року N 1417 затверджено Правила пожежної безпеки в Україні, відповідно до яких:

- п.п. 2.2. п. 2 розділу ІІІ Правил: керівники об'єктів, підприємств повинні забезпечити утримання засобів протипожежного захисту у працездатному стані та забезпечити їх технічне обслуговування;

- п.п. 1.1 п. 1 розділу IV Правил: експлуатація електроустановок повинна відповідати вимогам ПУЕ, Правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Мінпаливенерго України від 25 липня 2006 року N 258, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за N 1143/13017 (у редакції наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 13 лютого 2012 року N 91) (далі - ПТЕ), Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 09 січня 1998 року N 4, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 10 лютого 1998 року за N 93/2533;

- п.п. 1.2 п. 1 розділу IV Правил: електричні машини, апарати, обладнання, електропроводи та кабелі за виконанням та ступенем захисту повинні відповідати класу зони згідно з ПУЕ, мати апаратуру захисту від струмів короткого замикання та інших аварійних режимів.

П. 33 ч. 1 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України, пожежна безпека - це відсутність неприпустимого ризику виникнення і розвитку пожеж та пов'язаної з ними можливості завдання шкоди живим істотам, матеріальним цінностям і довкіллю.

Ч. 1-3 статті 55 Кодексу цивільного захисту України визначено, що забезпечення пожежної безпеки на території України, регулювання відносин у цій сфері органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання і громадян здійснюються відповідно до цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів. Діяльність із забезпечення пожежної безпеки є складовою виробничої та іншої діяльності посадових осіб і працівників підприємств, установ та організацій. Зазначена вимога відображається у трудових договорах (контрактах), статутах та положеннях. Забезпечення пожежної безпеки суб'єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб'єктів господарювання.

Зокрема, статтею 175 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що порушення встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, а також використання пожежної техніки та засобів пожежогасіння не за призначенням - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від п'яти до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 223 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи державного пожежного нагляду розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, невиконанням приписів та постанов посадових осіб органів державного пожежного нагляду (статті 120, 175, 188-8).

Від імені органів державного пожежного нагляду розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право:

1) головні державні інспектори з пожежного нагляду центрального та територіальних органів державного пожежного нагляду та їх заступники - штраф на громадян до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

2) головні державні інспектори з пожежного нагляду місцевих органів державного пожежного нагляду, державні інспектори з пожежного нагляду центрального та територіальних органів державного пожежного нагляду - штраф на громадян до шести неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

3) державні інспектори з пожежного нагляду - штраф на громадян до чотирьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - до шести неоподатковуваних мінімумів доходів громадян".

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що до повноважень позивача не віднесено встановлення наявності або відсутності у діях відповідача порушень Правил пожежної безпеки в Україні, оскільки такими повноваженнями наділені відповідні органи державного пожежного нагляду, які здійснюють контроль за пожежною безпекою на відповідних об'єктах нерухомості, а також встановлюють наявність/відсутність фактів порушення, які оформлюються протоколами про правопорушення, на підставі яких органами державного пожежного нагляду розглядають справи про адміністративні правопорушення і виносяться рішення про притягнення до відповідальності особи, винної у порушенні Правил пожежної безпеки в Україні, чим і підтверджується вина відповідної особи у порушенні наведених Правил.

Проте, ні станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, ні на момент апеляційного провадження у справі, позивачем не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України про встановлення уповноваженими органами державного пожежного нагляду факту порушення відповідачем Правил пожежної безпеки в Україні, як не надано доказів і притягнення відповідача (в особі директора або іншої уповноваженої особи) до адміністративної відповідальності за порушення наведених правил.

При цьому, Звіт про причини виникнення пожежі, складений головним інспектором відділу ДНК та ЦЗ Святошинського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, встановлює ймовірні причини пожежі, проте, не встановлює вину відповідача у пожежі, що сталася.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.1, 2 ст. 780 Цивільного кодексу України, шкода, завдана третім особам у зв'язку з користуванням річчю, переданою у найм, відшкодовується наймачем на загальних підставах; шкода, завдана у зв'язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати.

Тобто, наймодавець несе відповідальність за пожежу, якщо буде встановлено, що пожежа сталася внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати (ч. 2 статті 780 Цивільного кодексу України).

Проте, ні станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, ні на момент апеляційного провадження у справі, позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення обставин, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог, не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що пожежа сталася внаслідок особливих властивостей/недоліків об'єкта оренди, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати.

Крім того, п. 6.4.3. Договору орендодавець має право вимагати від орендаря забезпечення санітарного та протипожежного стану об'єкта оренди. Тобто, сааме на орендаря покладено обов'язок по такому забезпечення протипожежного стану об'єкту, що зокрема узгоджується і з п. 6 розділу І Правил пожежної безпеки в України, в яких зазначено, що у разі передачі в оренду цілісного майнового комплексу або окремих його частин, приміщень, інших об'єктів за домовленістю сторін цивільно-правового договору визначаються права та обов'язки орендаря та орендодавця щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальності за порушення вимог пожежної безпеки на об'єкті оренди.

Також, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що суд першої інстанції в обгрунтування підстав відмови у позові врахував і положення п.п. 10.1.-10.2. Договору, відповідно до яких сторонами визначено обставини непереборної сили до яких віднесено: землетруси, повені, пожежі, епідемії, епізоотії, військові дії, страйки, аварійні роботи комунальних та інших державних служб, введення в дію нормативно-правових актів, які забороняють (перешкоджають) виконанню сторонами своїх зобов'язань, визначених цим договором.

Стаття 263 Цивільного кодексу України та стаття 219 Господарського кодексу України передбачають поняття непереборної сили - надзвичайна і така, що не можна відвернути в даних умовах, подія. Такою подією може бути, зокрема, пожежа. Також обставини надзвичайного характеру - які сторони можуть передбачити у своїх правовідносинах. Форс-мажор - дія стихійних сил природи, що її не можна ні передбачити, ні відвернути тощо. Вказані обставини можуть бути підставою для звільнення суб'єктів господарювання від відповідальності у випадку порушення зобов'язань через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, помилковим посилання суду першої інстанції на обставини непереборної сили, оскільки наявність наведених обставин є підставами для звільнення суб'єктів господарювання від відповідальності у випадку порушення взятих зобов'язань за договором через дані обставини (наприклад, непередача об'єкта оренди, несплата орендної плати, тощо), проте, наявність обставин непереборної сили є підставами для звільнення сторін від порушення своїх зобов'язань саме за укладеним між ними правочином, яким у даному випадку є договір оренди, а заявлені позивачем збитки не виникли внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним правочином, а заявлені позивачем на підставі втрати ним майна у пожежі і обґрунтовані посиланням на приписи ст. 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Таким чином, посилання судом першої інстанції на п. 6.4.3. Договору у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не призвело до прийняття неправильного рішення, оскільки судом першої інстанції вірно встановлені обставини відсутності у діях відповідача складу господарського правопорушення, зокрема такої складової як вини, що у будь-якому випадку є підставами для відмови у заявлених позовних вимогах.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції під час перегляду оскаржуваного позивачем рішення суду першої інстанції, не встановив наявності в діях відповідача елементів господарського правопорушення як вина та причинно-наслідковий зв'язок, що виключає наявність складу господарського правопорушення в діях відповідача, у зв'язку з чим підстави для покладення на відповідача відповідальності як відшкодування збитків у заявленому позивачем розмірі, а саме в сумі 43 760,0 грн., з яких: 37 710,00 грн. збитки, завдані пошкодженням товару, належного позивачу, та 6 050,00 грн. - вартість експертного дослідження щодо встановлення розміру збитків - у суду відсутні.

Доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у позові, а тому не можуть бути підставою для скасування судового акту місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки останнє відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процессуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/12418/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/12418/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12418/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала