ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

22 жовтня 2015 р. Справа № 902/1214/15

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Горейка М.В.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 26.08.2015р., паспорт серії НЕ 345917 виданий Звенигородським РВ УМВС України в Черкаській області 03.03.2004р.;

відповідача 1: ОСОБА_2, довіреність №1-14-4624 від 01.01.2015р., паспорт серії ВА 256190 виданий Будьонівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 08.05.1996р.;

відповідача 2: ОСОБА_3, посвідчення водія ВІА №126658 від 10.06.1998р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" (АДРЕСА_1, 02090)

до 1: публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (вул. 1-го Травня, буд. 2, м. Вінниця, 21050)

до 2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вул. Михайловського, буд. 64, м. Вінниця, 21020)

про визнання договору про постачання електричної енергії недійсним,

ВСТАНОВИВ :

товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору про постачання електричної енергії недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач (ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест») посилається на невідповідність договору електропостачання вимогам ст.ст 11, 14, 714 ЦК України, З.У. "Про електроенергетику", "Про регулювання містобудівної діяльності" та Правил користування електричною енергією, згідно із якими укладати договори на постачання електричної енергії мають право лише споживачі, в яких наявні документи на право власності на майно, що є безпосередньо об'єктом електропостачання та дані об'єкти введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Натомість обєкт електропостачання введено в експлуатацію не було та відповідач 2 (ФОП ОСОБА_3В.) не являється його власником, внаслідок чого відповідач 1 (ПАТ «Вінницяобленерго») постачає останньому електроенергію, порушуючи вимоги чинного законодавства України щодо безпечних умов праці, пожежної безпеки, санітарних норм тощо. А тому позивач як особа, якій належить право на оскарження договору електропостачання, оскільки останній згідно рішення суду набув майнових прав на торгівельно-офісний центр по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А, у м. Вінниці, просить суд відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України визнати недійним вказаний договір електропостачання.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 03.09.2015р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1214/15 з призначенням її до розгляду.

Ухвалою суду від 07.10.2015р. слухання справи відкладено до 22.10.2015р. з метою забезпечення рівності прав та змагальності учасників судового процесу.

З огляду на приписи ст. 81-1 ГПК України розгляд справи здійснюється з фіксацією судового процесу технічними засобами.

До початку розгляду справи по суті представником позивача до суду подано клопотання вх. №06-52/10816/15 від 22.10.2015р. про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи та клопотання вх. №06-52/10787/15 від 22.10.2015р. про витребування у відповідача 1 додаткових доказів по справі.

Розглянувши клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи по справі, заслухавши представників відповідачів 1, 2, які висловили заперечення щодо призначення експертизи по справі, суд відхилив його як безпідставне, зважаючи на відсутність під час розгляду справи питань, що потребують спеціальних знань, враховуючи предмет доказування та правову природу спірних правовідносин, що склалися між сторонами.

Разом з тим, судом також відхилено клопотання позивача про витребування у відповідача 1 додаткових доказів по справі, зокрема: належним чином завірених копій договору про приєднання електричних мереж, проектної документації, доказ виконання технічних умов на приєднання електроустановок замовника до електромереж власника, доказ введення в експлуатацію електроустановок, акту допуску на підключення електроустановки в звязку з тим, що дані документи не містять інформації, яку слід з"ясувати в межах предмету доказування у даній справі. Також відповідачем не дотримано положень ст. 38 ГПК України.

Крім того, представником позивача під час судового засідання 22.10.2015 року до суду подано заяву про відвід судді від 22.10.2015р. (вх. 06-72/39/2015 від 22.10.2015р.), яку судом відхилено, про що винесено відповідну ухвалу суду.

В ході розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладенні у позові та надані суду докази. Крім того, останній наголошував, що ТОВ «Компанія «Бізнесторінвест» як замовник обєкта нерухомості являється власником електричних мереж вказаного об"єкту.

Представник відповідача 1 позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на мотиви, наведені у своєму відзиві №СО-51-1259 від 30.09.2015р. (вх. №06-52/9900/15 від 05.10.2015р.), в якому в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» просив відмовити через необґрунтованість. Зокрема, останній зазначив, що позивачем не надано жодного доказу того, що він являється власником будь-якої частки об'єкту нерухомості, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14-а. Поряд з цим відповідач 1 наголошує, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року не визнано права власності позивача на вищевказаний об'єкт нерухомості, так як даним рішенням лише встановлено, що позивач (ТОВ «Компанія »Бізнесторогінвест») виконав своє грошове зобов'язання за договором будівельного підряду, сплативши в повному обсязі вартість послуг генпідрядника по будівництву об'єкту, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14-а і саме на цій підставі суд у вказаному рішенні робить висновок, що ТОВ Компанія Бізнесторгінвест вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт. Крім того, відповідач зазначає, що сторонами (відповідачами 1, 2) в момент укладення договору про постачання електричної енергії дотримано усі вимоги встановлені ст. 203 ЦК України та були виконані усі вимоги визначені п. 5.4 Правил користування електричною енергією.

Відповідач 2 брав участь в судовому засіданні до моменту оголошення перерви в судовому засіданні для надання позивачу часу належним чином оформити та подати заяву про відвід судді. Після вказаної перерви ФОП ОСОБА_3 в судове засідання не зявився з невідомих суду причин. Поряд з цим, в матеріалах справи наявний його відзив вх. №06-52/10052/15 від 06.10.2015р. на позовну заяву ТОВ «Компанія» Бізнесторгінвест», в якому він заявлений позов не визнає з підстав відсутності у позивача права звернення до суду із даними вимогами, незаконності та необґрунтованості позовних вимог. Зокрема, відповідач 2 зазначає про відсутність у позивача права власності на нерухоме майно як під час вчинення сторонами правочину, так і на даний час. Крім того, вказує, що З.У. «Про електроенергетику» та Правилами користування електричною енергією не передбачено обовязкової вимоги щодо постачання електроенергії на обєкти, які введенні в експлуатацію. Також зазначає, що посилання позивача на те, що правочин суперечить вимогам ч. 8,9 ст. 39 З.У. "Про регулювання містобудівної діяльності" не є правомірним, так як правочин вчинено 03.08.2010р., а вказаний Закон набув чинності у лютому 2011р.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

19.03.2009 року між ОСОБА_4 (провець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівліпродажу №462, відповідно до якого покупцем придбано у продавця 9/100 часток торгівельного комплексу та офісу, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Вонів-Інтернаціоналістів (вул. Артабалевського), буд. 14-а, які складаються з приміщень будівлі А: І поверх-частина прю №2-1, площею 66,2 кв.м., пр. №2-2, площею 30,8 кв.м., 4 пр. №2-3, площею 1,4 кв.м., пр. №2-4, площею 1,5 кв.м., загальною площею 99,9 кв.м.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності на вище перелічену частку майна, що стверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

03.08.2010 року між публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір № ВІ-3652 про постачання електричної енергії на обєкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці, відповідно до якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умовами договору. Термін дії договору до 31.12.2014 року з продовженням на кожний наступний рік.

Поряд з цим товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» звернулось з позовом до суду, в якому просить визнати вищевказаний договір про постачання електричної енергії недійсним, посилаючись при цьому на те, що останній укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, оскільки, по-перше, обєкт електропостачання не введено в експлуатацію (відсутня у Інспекції ДАБК у Вінницькій області декларація про готовність обєкта до експлуатації); по-друге, ОСОБА_3 не являється власником приміщення, на яке постачається електрична енергія.

Вказані обставини, на думку позивача, є підставами для визнання укладеного між публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договору про постачання електричної енергії недійсним. При цьому позивач зазначає, що ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» має повне право на оскарження договору електропостачання, оскільки останній набув майнових прав на торгівельно-офісний центр по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 14 А, у м. Вінниці, що, зокрема, встановлено судовим рішенням, а саме, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 26.11.2014 р. по справі №6-25858св14.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача, надаючи оцінку спірним правовідносинам та порушеному праву позивача, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і установленому порядку набули статусу суб"єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

При цьому Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до змісту наведеної норми матеріального права вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Таким чином, позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, окрім їх учасників, може бути будь-яке підприємство, установа, організація, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і установленому порядку набули статусу суб"єкта підприємницької діяльності чиї права та охоронювані законом інтереси порушують ці правочини, і тільки з підстав, прямо передбачених Законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту та є лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р., укладений між відповідачами 1, 2, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином порушені його права та законні інтереси, що буде являти підставу для правового захисту позивача.

Як встановлено судом, позивач вважає себе заінтересованою особою у справі щодо визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки, як стверджує останній у позові, ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвес» володіє майновими правами на об'єкт нерухомості по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці. Зазначенні обставини, на думку останнього, встановлені рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.11.2014р. по справі №6-25858св14.

В той же час судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що станом на дату укладення договору №ВІ-3652 від 03.08.2010р. про постачання електричної енергії на об'єкт по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці, що укладений між публічним акціонерним товариством Вінницяобленеро в особі структурної одиниці Вінницькі міські електричні мережі та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, вищезначений обєкт нерухомості перебував у приватній власності відповідача 2 на підставі договору купівлі продажу №462 від 19.09.2009р., укладеного між між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем, та був зареєстрований КП Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Натомість матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили права власності на майно, що є предметом оспорюваного договору за позивачем товариством з обмеженою відповідальніст "Бізнесторгінвест". Наданні останнім до матеріалів справи акти виконаних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 не є доказом, що підтверджують право власності позивача на об'єкт нерухомості по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці, оскільки вказані акти та довідки є лише доказом того, що позивач є замовником будівництва вказаного обєкту та ним оплачено роботи генпідрядника будівництва, однак аж ніяк не є доказом права власності позивача на даний об"єкт нерухомості, оскільки таким доказом є лише правовстановлюючі документи, яких останнім суду не надано.

Зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.11.2014р. по справі №6-25858св14, якою встановлено що ТОВ "Компанія "Бізнеснесторгінвест" виконало своє зобовязання за договором будівельного підряду, сплативши в повному обсягу вартість послуг генпідрядника по будівництву обєкту, розташованого за адресою по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці і як наслідок зроблено висновок, що ТОВ "Компанія "Бізнеснесторгінвест" вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідні для отримання права вимоги переходу права власності на обєкт будівництва або набуття майнових прав на цей обєкт, суд не вбачає, що позивач набув права власності на об"єкт нерухомості по вул. Воїнів Інтернаціоналістів 14-А, м. Вінниця, оскільки вказаним рішенням суду не визнається право власності ТОВ "Компанія "Бізнеснесторгінвест" на об"єкт нерухомості, а лише встановлюються юридичні факти необхідні для отримання права вимоги переходу права власності.

Таким чином, станом на момент прийняття рішення по справі докази скасування права власності ФОП ОСОБА_3 на частку нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Вінниця, вул. Вонів-Інтернаціоналістів (вул. Артабалевського) в матеріалах справи відсутні.

Відтак, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не довів суду наявність факту порушеного його права або охоронюваного інтересу, так само не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що як станом на день звернення з позовом до суду так і станом на день прийняття рішення, договір про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. не порушує права позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо тверджень позивача відносно того, що обєкт електропостачання не введено в експлуатацію (відсутня у Інспекції ДАБК у Вінницькій області декларація про готовність обєкта до експлуатації) та не надання відповідачем 2 документу про введення в експлуатацію об"єкту нерухомості, необхідного для укладення договору на електропостачання, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України Про електроенергетику постачання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, який укладається між споживачем та постачальником електричної енергії.

Статтею 275 ГК України встановлено, що споживання електроенергії є договірним; відпуск електроенергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів електроенергією, зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 179 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів (суб'єктів господарювання або не господарюючих суб'єктів юридичних осіб) електроенергією зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг).

Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України засади організації та експлуатації енергосистем визначаються виключно законами України.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії.

Так, норми названих законодавчих актів деталізовані, зокрема, в положеннях Правил користування електричною енергією (Правил), затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28.

Укладення договору про постачання електричної енергії та визначення його змісту на основі типового договору передбачено пунктом 5.2 Правил, а сам типовий договір міститься в додатку 3 до Правил.

Слід зазначити, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 ГК України, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (частина третя статті 184 ГК України).

Приписами ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно з ч.1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

За ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).

Згідно з п. 5.1 Правил договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до п. 5.2 вище вказаних Правил при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

Згідно з п. 5.4 Правил для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації, окрім заяви про укладення договору, зокрема, копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

Як встановлено судом та підвереджується матеріалами справи, договір №3652 від 03.08.2010р. про постачання електричної енергії укладений ФОП ОСОБА_3 на підставі заяви останнього від 30.06.2010р.

На підтвердження права власності на обєкт нерухомості ФОП ОСОБА_3 постачальнику надано відповідний витяг про реєстрацію права власності на обєкт нерухомості по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14-А у м. Вінниці. Також в матеріалах справи наявні технічні умови приєднання №43-84-3548 від 06.04.2010р. на електропостачання даного об"єкту нерухомості та акт обстеження вказаного об"єкту №8418 від 01.07.2010р., складений уповноваженими представниками постачальника електричної енергії. З огляду на вказане відповідачем 2 виконано необхідні умови для укладення договору на постачання електричної енергії.

Доводи позивача, щодо неподання декларації (сертифікату) про готовність обєкта до експлуатації судом не беруться до уваги, оскільки пунктом 5.4 Правил чітко визначено перелік документів, які необхідно подати споживачу для укладення договору на постачання електричної енергії. Серед вказаного переліку, документи про готовність обєкта нерухомості до експлуатації відсутні.

Крім того, положення ст. 39 З.У. "Про регулювання містобудівної діяльності" судом не можуть бути взяті до уваги із тих підстав, що договір про постачання електричної енергії укладено 03.08.2010р., тоді як вказаний Закон набув чинності у 2011р.

Поряд з цим у абзаці 3 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відтак, станом на момент укладення договору про електропостачання вказана норма ст. 39 З.У. "Про регулювання містобудівної діяльності" не діяла.

Інші доводи позивача щодо недійсності договору №ВІ-3652 від 03.08.2010р. про постачання електричної енергії під час розгляду справи не знайшли свого існування.

Таким чином, наведені вище обставини у своїй сукупності є підставою для відмови у позові.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 27 жовтня 2015 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи