ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.10.15р. Справа № 904/7231/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рим 2000» (м. Дніпропетровськ)

до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ)

про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат

Суддя Татарчук В.О.

Секретар Білан О.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, дов. № 7 від 15.01.2015

від відповідача - ОСОБА_2, дов. №10/3-97 від 09.10.2015 ; ОСОБА_3, дов. № 10/3-82 від 09.09.2015

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рим 2000» звернулось з позовом до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про стягнення 6578,91грн пені, 66719,70грн інфляційних втрат, 5994,68грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором № 12752 від 09.07.2013 про закупівлю товарів за державні кошти щодо своєчасної оплати товарів. Сума пені за період з 15.08.2013 по 14.02.2014 складає 6578,91грн, 3% річних за період з 15.08.2013 по 08.06.2015 5492,11грн, інфляційні втрати за період з 01.09.2013 по 31.05.2015 - 66719,70грн.

Відповідач заперечує проти позову посилаючись на те, що:

- позивачем не надано доказів порушення його прав;

- нарахування спірних сум є безпідставним, оскільки оплата за товар здійснена в порядку та строки передбачені п. 4.1 договору, а саме після отримання бюджетного фінансування (28.05.2015);

- додатковими угодами термін дії договору №12752 від 09.07.2013 продовжувався, а тому відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій;

- Дніпропетровська міська рада є бюджетною організацією, яка утримується за кошти міського бюджету,.а обслуговування бюджетних коштів здійснюється через установи держказначейства.

В судовому засіданні 27.10.2015 були оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

09.07.2013 між Департаментом корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Рим 2000» (продавець) було укладено договір № 12752 про закупівлю товарів за державні кошти.

Відповідно до п. 1.1 договору, предметом договору є закупівля товарів, які продавець зобов'язується поставити замовникові у 2013 році, з метою забезпечення виконання пункту 2 «Вдосконалення існуючих та розробка нових сучасних технологій, у тому числі,

методичної і програмної основи Муніципальної земельної інформаційної системи» Плану

та фінансового забезпечення заходів по виконанню Програми розвитку земельних

відносин у м. Дніпропетровську на 2011 - 2015 роки, затвердженої рішенням

Дніпропетровської міської ради від 06.10.10 № 20/61, зі змінами, затвердженими

рішенням міської ради від 21.12.11 № 7/18, та від 30.05.2012 № 17/24.

Відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (додаток №1 до договору) та специфікації товарів (додаток №2 до договору) від 09.07.2013 сторони погодили поставку товарів на загальну суму 100937,52грн.

Згідно з додатковою угодою від 30.12.2013 №1 сторони визначили, що договір діє до 31.12.2014.

Відповідно до додаткової угоди від 24.11.2014 №2 до договору сторони вставили, що сума заборгованості замовника перед виконавцем за надані у 2013 році послуги складає 100937,52грн.

За умовами додаткової угоди від 30.12.2014 №3 строк дії договору продовжили до 30.06.2015.

В додатковій угоді від 15.05.2015 №4 зазначено, що сума заборгованості замовника перед виконавцем за надані у 2013 році послуги складає 100937,52грн.

Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з таких підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначалось вище, між сторонами укладений договір № 12752 від 09.07.2013 про закупівлю товарів за державні кошти.

На виконання вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 100937,52грн, що підтверджується копіями видаткових накладних №7067 від 09.08.2013 на суму 56182,92грн та №7069 від 09.08.2013 44754,60грн.

Для отримання вказаного товару відповідачем були видані довіреності №№ 14, 15 від 09.08.2013.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.1 договору оплата за поставлені товари здійснюється згідно з умовами договору та підписання товарних накладних протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання відповідачем бюджетного фінансування.

Відповідачем сплачена вартість поставленого товару в сумі 100937,52грн 08.06.2015 (дата проведення платежу банком), що підтверджується платіжними дорученнями №368 від 03.06.2015 на суму 56182,92грн та №367 від 03.06.2015 на 44754,60грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст. 611 ЦК України.

Згідно з п. 7.3.2 договору в разі порушення замовником термінів оплати, замовник виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до розрахунку позивача розмір пені за період з 15.08.2013 по 14.02.2014 складає 6578,91грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем наданий обґрунтований розрахунок 3% річних за період з 15.08.2013 по 08.06.2015 у розмірі 5994,68грн та інфляційних втрат за період з вересня 2013 року по травень 2015 року в сумі 66719,70грн.

Суд не приймає посилання відповідача на те, що обовязок оплатити товар виник лише після отримання бюджетного фінансування.

Викладене в пункті 4.1 договору положення щодо здійснення розрахунку з урахуванням дати отримання відповідачем бюджетного фінансування не може вважатися терміном з настанням якого виникає обовязок сплатити кошти за товар.

Так, згідно з ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України встановлено, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Однак, отримання відповідачем бюджетного фінансування не може вважатися подією, яка має неминуче настати.

В даному випадку слід застосовувати положення ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України згідно з якими, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Крім того, згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Наведена норма кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, на законодавчому рівні встановлено, що відсутність у боржника коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005.

Також, суд не приймає посилання відповідача на те, що обслуговування рахунку здійснюється органами державної казначейської служби. Саме відповідач є зобов'язаною стороною за спірним договором і має самостійно відповідати за своїми зобов'язаннями.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором є підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (49000, м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, буд. 75, ідентифікаційний код 37454258) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рим 2000» (49600, м. Дніпропетровськ вул. Панікахи, буд. 2, корп. 12, ідентифікаційний код 23646710) 6578,91грн пені, 5994,68грн 3% річних, 66719,70грн інфляційних втрат, 1827грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.11.2015.

Суддя В.О. Татарчук