РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/20372/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Фаворит"

за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н.

про визнання недійсним договору оперативного лізингу

Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися

від відповідача: Кульчицький О.В.дов. №21/05/2012-01 від 21.05.2015р.

Обставини справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Фаворит" про визнання недійсним договору оперативного лізингу (оренди) №111-2/ОЛ від 20.10.2011.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладання договору оперативного лізингу (оренди) №111-2/ОЛ від 20.10.2011 не відповідало внутрішній волі позивача та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, оскільки зобов'язання вказані у вищевказаному договорі були виконані раніше за договорами оперативного лізингу (оренди) №111/ОЛ від 12.07.2010 та договором купівлі-продажу №ПР111 від 09.09.2010, предметами яких був автомобіль марки MAN TGS 41.440, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір оперативного лізингу (оренди) №111-2/ОЛ від 20.10.2011 укладеного між позивачем і відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015 порушено провадження у справі №910/20372/15, призначено розгляд справи на 25.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2015 розгляд справи відкладався до 09.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 розгляд справи відкладався до 21.10.2015 у зв'язку з повторною неявкою представників позивача в судове засідання.

Представники позивача в судове засідання 21.10.2015 не з'явилися, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі №910/20372/15 від 10.08.2015 не виконали, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань не подавали.

Представник відповідача в судове засідання 21.10.2015 з'явився,надав пояснення по суті справи, відзив на позовну заяву №23/09/15-01 від 23.09.2015 відповідно до якого просив суд залишити позов без задоволення.

Судом враховано, що відповідно до абзацу 3 п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 за №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Судом відповідно до вимог статті 89 ГПК України виправлені помилки допущені в ухвалах суду по дані й справі від 25.09.15 та від 09.10.15 року, де було зазначено: " про визнання недійсним іпотечного договору", тоді як потрібно було зазначити:" про визнання недійсним договору оперативного лізингу".

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Фаворит" (Лізингодавець, Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" (Лізингоодержувач, Позивач) укладено Договір оперативного лізингу №111-2/ОЛ.

Згідно з п. 1.1. Договору Лізингодавець зобов'язується передати автомобіль МАN ТGS 41.440 (далі - Об'єкт лізингу) у користування Лізингоодержувачу на визначений строк за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 2.1 Договору та Додаткової угоди №2 від 29.08.2013 до Договору, строк лізингу становить 23 (двадцять три) місяці з дня підписання акту приймання-передачі Об'єкта лізингу.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором лізингу, а тому права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями Параграфу 6 Глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Параграфу 5 Глави 30 Розділу VI Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Законом України «Про фінансовий лізинг»

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 175 ГК України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Виходячи з положень ст. ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами 01.12.2011 року підписано Акт приймання передачі Об'єкта лізингу.

Таким чином, строк лізингу за Договором встановлено до 31.10.2013 року.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку Позивача, укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, був укладений під впливом обману, не відповідав внутрішній волі Позивача та не був спрямований на реальне настання правоих наслідків, у зв'язку з чим на підставі ст.ст. 215, 230, 234 ЦК України є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України надається визначення зобов'язанню, під яким розуміється правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з приписами ч. 1. ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2010 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір оперативного лізингу №111/ОЛ, згідно якого Відповідач зобов'язується набути у власність автомобіль МАN ТGS 41.440 у ТОВ «Київ-Транссервіс» та передати Об'єкт лізингу в користування Позивача за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно Акта приймання-передачі від 01.09.2010 року Об'єктом лізингу є автомобіль МАN ТGS 41.440 номер кузова (шасі, рами) WMA39SZZ19М542474.

Строк лізингу за даним Договором становив 36 місяців з дня підписання Акту приймання-передачі Об'єкта лізингу (п. 2.1).

01.09.2011року сторони підписали Додаткову угоду №3 до Договору лізингу №111/ОЛ від 12.07.2010 року про дострокове розірвання договору лізингу з 30.11.2011 року.

Відповідно до п. 1.5 вищевказаного Договору, Об'єкт лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії даного договору і після його закінчення підлягає поверненню Лізингодавцю.

09.09.2011 року між Відповідачем (власник), ТОВ «Автосейл» (продавець) та Позивачем (покупець) укладено Договір купівлі-продажу №ПР 111, згідно п. п. 1.1, 1.2 якого продавець в рамках договору комісії, укладеного з власником та за його дорученням, зобов'язується передати у власність покупцю автомобіль МАN ТGS 41.440, номер кузова (шасі, рами) WMA39SZZ19М542474 вартістю 270000,00 грн., що належить власнику, а покупець зобов'язується прийняти і сплатити за нього обумовлену суму.

Згідно з умовами п. 3.1 Договору покупець оплачує вартість автомобіля шляхом перерахування 100% вартості автомобіля на поточний рахунок власника протягом 60 банківських днів з моменту підписання договору.

Позивачем, як покупцем були здійснені платежі 12.09.2011, 01.10.2011, 06.10.2011, 13.10.2011 з призначенням платежу за автомобіль МАN ТGS 41.440 згідно договору №ПР 111 від 09.09.2011 року та рахунка №75-П від 12.09.2011 року на загальну суму 270000,00 грн.

Приписами п. 4.1 Договору сторони визначили, що строк передачі автомобіля уповноваженому представнику покупця 80 робочих днів з моменту оплати покупцем вартості автомобіля згідно умов п.3.1 договору.

Як вказує Позивач в установлений договором строк автомобіль передано не було.

27.12.2011 між Лізингодавцем (власник), ТОВ «Автосейл» (продавець) та Позивачем (покупець), тобто після укладення Договору оперативного лізингу №111-2/ОЛ від 20.10.2011, сторонами було підписано Додаткову угоду №1 до Договору купівлі-продажу №ПР 111 від 09.09.2011, за умовами п. 1.1 якої власник повідомляє, що під час зняття автомобіля з обліку виявилось, що автомобіль внесено до бази INTERPOL, як такий, що розшукується.

Згідно п. 1.2 Додаткової угоди №1 від 27.12.2011, сторони підтверджують, що Договір купівлі-продажу є похідним від Договору оперативного лізингу №111/ОЛ від 12.07.2010, оскільки предмет договору купівлі-продажу був Об'єкт лізингу по Договору №111/ОЛ.

Згідно п. 1.3 Додаткової угоди, власник зобов'язується здійснити всі залежні від нього дії, для видалення запису в базі INTERPOL про розшук автомобіля та для зняття автомобіля з обліку.

Відповідно до приписів п. 4.1 Договору сторони визначились, що строк передачі автомобіля уповноваженому представнику покупця не пізніше 2 робочих днів, з моменту зняття автомобіля з обліку в органах МРЕВ.

Як пояснив Позивач Договір оперативного лізингу №111-2/ОЛ від 20.10.2011 останній уклав, оскільки автомобіль (об'єкт лізингу) був необхідний для виконання своїх господарських потреб.

В іншому випадку, оскільки в результаті виконання Договору купівлі-продажу виявилось, що автомобіль перебуває в базі розшуку INTERPOL, автомобіль мав би знаходитись у Відповідача до вирішення питання щодо його подальшої долі.

Доказів передачі автомобіля Позивачу за Додатковою угодою від 27.12.2011 до Договору купівлі-продажу матеріали справи не містять.

При цьому, з матеріалів справи вбачається факт передачі Позивачу автомобіля за договором оперативного лізингу №111-2/ОЛ від 20.10.2011 року.

Листом від 22.10.2011 року Позивач просив кошти, які були перераховані за Договором купівлі-продажу в сумі 29200,00 грн. зарахувати в рахунок попереднього лізингового платежу за договором оперативного лізингу № 111-2/ОЛ від 20.10.2011 року.

В період дії вказаного договору, сторонами щомісячно підписувались акти надання послуг. Даними актами Сторони засвідчували факт перебування автомобіля в оперативному лізингу та щомісячний лізинговий платіж в сумі 2247,00 грн..

Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 за січень 2012 по липень 2015 року Позивачу нараховуються лізингові платежі в сумі 2247,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Позивач належним чином усвідомлював значення своїх дій, останні були безпосередньо спрямовані на виникнення лізингових відносин, що підтверджується матеріалами справи.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013).

Вищевикладені обставини в сукупності, не дають підстав вважати, що Договором оперативного лізингу №111-2/ОЛ від 20.10.2011 року сторони мали намір приховати договір купівлі-продажу, а також не мали наміру взагалі створити правові наслідки, оскільк Об'єкт лізингу був переданий у користування, Позивач сплачував лізингові платежі, що свідчиить про реальний характер правочину, виключаючи його фіктивність. У зв'язку з цим у суду відсутні підстави визнавати спірний Договір недійсним.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" передбачено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За результатами дослідження доказів, наявних у матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/20372/15.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 21.10.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, у якому відмовлено у задоволенні позовних вимог, покладаються на Позивача.

За таких обставин, на підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення "26" жовтня 2015 року

Суддя Ю.О.Підченко