ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р.Справа № 922/4967/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гончарові В.В.

розглянувши справу

за позовом Заступника Харківського міжрайонного прокурора Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації м. Харків
до Харківської районної державної адміністрації, м. Харків
про визнання незаконним та скасування розпорядження
за участю представників сторін:

прокурор - Боброва С.С. (сл.посвідчення № 026273);

позивача - ОСОБА_1 (дов.№01-53/4213 від 08.06.2015 року);

відповідача - не з'явився;

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник Харківського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Харківської РДА від 25.03.2010 за №3004 "Про передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_2О.". Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

В обгрунтування позову вказує на те, що оспорюване розпорядження прийнято всупереч вимог ст.124 Земельного кодексу України (в редакції, прийнятій на момент виникнення спірних відносин), ст.122 Земельного кодексу України, прокурор вважає, що Харківська районна державна адміністрація станом на час прийняття оспорюваного рішення не мала повноважень розпоряджатися земельною ділянкою із земель державної власності для рибогосподарських потреб.

Відповідач в відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що на момент винесення спірного розпорядження, Харківська районна державна адміністрація Харківської області мала повноваження щодо надання у користування земельної ділянки із земель запасу водного фонду для рибогосподарських потреб.

На думку відповідача, з аналізу Класифікатора видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548, та ч. 4 ст. 59 Водного кодексу України, такого виду цільового призначення земель водного фонду як ведення водного господарства не вбачається.

Відповідач також вважає, що законодавець у ч. 3. ст. 122 земельного кодексу України визначає поняття ведення водного господарства як загальне, що включає в себе види діяльності зазначені у ч.4 ст. 59 Водного кодексу України та у Класифікаторі видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548.

У відзиві на позовну заяву, відповідач також просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність, посилаючись на те, що копії виданих розпоряджень голів районних державних адміністрацій за минулий місяць надсилаються до обласної державної адміністрації щомісяця, у тижневий термін після закінчення відповідного місяця, в зв'язку з чим, про прийняття Харківською районною державною адміністрацією Харківської області розпорядження від 25.03.2010 за №3004 "Про передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_2О." було проінформовано Харківську обласну державну адміністрацію.

Окрім того, на думку відповідача, Харківська обласна державна адміністрація будучи проінформованою про прийняття вищезазначеного розпорядження, не реалізувала своє право на його скасування.

22.10.2015 за вх. №42720 та за вх. №42788 до канцелярії суду від прокурора надійшли заяви про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку.

Суд, дослідивши заяви прокурора про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку, вирішив за можливе задовольнити їх.

22.10.2015 за вх. №42787 до канцелярії суду від представника Харківської обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення по справі, в яких він просить суд задовольнити позов Заступника Харківського міжрайонного прокурора Харківської області.

Прокурор в судовому засіданні 22.10.2015 наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 22.10.2015 підтримав позов прокурора в повному обсязі, просив суд відновити строк позовної давності.

Представник відповідача в судове засідання 22.10.2015 не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про дату, час та місце наступного судового засідання суду у справі №922/4967 від 19.10.2015, яке долучене судом до матеріалів справи.

Представник 3-ї особи в судове засідання 22.10.2015 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причину неявки суд не повідомив. Ухвала суду від 05.10.2015, що була направлена відповідачеві рекомендованим листом за його поштовою адресою, вказаною в позовній заяві, повернулась до господарського суду з довідкою Укрпошти про закінчення терміну зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/1228, 02.06.2006 року Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками адресат вибув, адресат відсутній і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач та 3-тя особа були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На виконання доручення прокуратури області, Харківською міжрайонною прокуратурою в ході вивчення стану додержання вимог земельного законодавства на території Харківського району встановлено, що до Харківської РДА звернувся ОСОБА_2 із заявою про надання в оренду земельної ділянки площею 1,2593 га для рибогосподарських потреб, що розташована за межами населеного пункту на території Будянської селищної ради Харківського району.

За наслідками розгляду вищевказаної заяви, розпорядженням голови Харківської РДА від 25.03.2010 за № 3004 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5593 га за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (пасовищ) та площею 0,7000 га за рахунок земель запасу водного фонду, для рибогосподарських потреб, яка розташована за межами населеного пункту на території Будянської селищної ради Харківського району та передано в оренду строком на 49 років.

Згідно листа Управління Держземагенства у Харківському районі Харківської області від 07.08.2015 № 3263 відповідно до Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або користування (оренди) на земельні ділянки за ОСОБА_2 не обліковуються, тобто договір оренди між відповідачами не укладався.

Водночас, в управлінні Держземагенства у Харківському районі Харківської області та Харківській РДА відсутній проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 Крім того, інформація про розпорядження Харківської РДА про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_2 також відсутня.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з фізичними особами у цивільні правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими фізичними особами.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 21 ГПК України, підвідомчі господарським судам.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних відносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. З ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Ця норма Земельного кодексу України не підлягає розширювальному тлумаченню, у зв'язку з чим районні державні адміністрації імперативно обмежені у розпорядженні земельними ділянками визначеними у ній чіткими функціональними та цільовими призначеннями земель.

Суд вважає, що Харківська районна державна адміністрація станом на час прийняття оспорюваного рішення не мала повноважень розпоряджатися земельною ділянкою із земель державної власності для рибогосподарських потреб.

На законодавчому рівні поняття «водне господарство» закріплено у Концепції розвитку водного господарства України, затвердженій Постановою Верховної Ради України № 1390-ХІУ від 14.01.2000, зокрема, це - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Потребу у веденні водного господарства не слід ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об'єкти згідно зі ст. 51 Водного кодексу України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Спірним розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації від 25.03.2010 передана в оренду земельна ділянка водного фонду саме для рибогосподарських потреб.

У той же час рибне господарство - це зовсім інша галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості (ст. 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».)

Таким чином, надання земельної ділянки для рибогосподарських потреб відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України відноситься до повноважень обласної державної адміністрації.

Головою Харківської районної державної адміністрації при винесенні розпорядження від 25.03.2010 за № 3004 перевищені межі компетенції щодо розпорядження землями державної власності та фактично передана в оренду земельна ділянка, розпоряджатися якою станом на момент прийняття рішення мала право виключно Харківська обласна державна адміністрація на підставі ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України.

Враховуючи те, що розпорядження Харківської РДА від 25.03.2010 № 3004 винесені з порушенням вимог ст. ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України, тобто незаконно, то воно підлягає скасуванню, оскільки згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Згідно ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Отже, способом волевиявлення державної адміністрації, яка здійснює розпорядження власністю від імені держави, щодо регулювання земельних відносин є прийняття головою відповідної адміністрації розпорядження.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, вказаними розпорядженнями голова Харківської районної державної адміністрації порушив вимоги Земельного кодексу України, Водного кодексу України та вийшов за межі своїх повноважень, у зв'язку з чим розпорядження підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Щодо неможливості застосування спливу позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З приводу застосування вимог чинного законодавства щодо перебігу строку позовної давності в абз. 2 п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 роз'яснено, що у разі, коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина друга статті 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Відповідно до п.п. 3 ч. 1 п. 5 Прикінцевих та перехідних положення" Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства від 20.12.2011 № 4176-VI, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

ОСОБА_3 набрав чинності 15.01.2012 р., отже строк позовної давності для звернення із даним позовом закінчився 15.01.2015 р.

В силу ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, ОСОБА_3 не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Прокурор, не визнаючи факту пропуску строку для звернення з позовом до суду, все ж таки просив суд, у випадку встановлення протилежного відновити строк позовної давності.

Суд, враховуючи великий обсяг документів, котрі підлягали дослідженню прокуратурою протягом трирічного строку, визначеного наведеним вище Законом; велику кількість подібних до спірного випадків із винесенням відповідачем аналогічних рішень на користь інших осіб відмінних, але пов'язаних між собою; специфіку правовідносин, які підлягають захисту у звязку із прийнятим Харківською районною державною адміністрацією Харківської області рішенням свідчать про можливість наявності об'єктивних перешкод, які дійсно заважали подати прокурору позов у визначений строк та про наявність підстав для його поновлення.

З наведених мотивів, посилання відповідача на обізнаність позивача про прийняття оскаржуваного рішення не свідчать про відсутність підстав для визнання причин пропущення строку позовної давності поважними та відмови суду у захисті відповідних прав. Окрім того, відповідачем не надано доказів обізнаності позивача із документами, на підставі яких було прийнято відповідачем оскаржуване рішення.

Таким чином, суд задовольняє заяву прокурора про визнання причин пропущення строку позовної давності поважними, а порушені права у звязку з прийняттям оскаржуваного рішення такими, що підлягають судовому захисту.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 256 ,257, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 25.03.2010 за №3004 "Про передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_2О.".

Стягнути з Харківської районної державної адміністрації Харківської області (61034, Харківська область, м. Харків, Комсомольське шосе, 52 ) на користь Державного бюджету України (одержувач - УДКС у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, № рахунку 3003, код одержувача 37999654, банк одержувача - ГУДКСУ у Харківській обл., МФО 851011) судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_4