ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.10.2015 Справа № 920/1276/15

Господарський суд Сумської області, у складі судді Лугової Н.П. при секретарі судового засідання Кириченко-Шелест А.Г., розглянувши матеріали справи № 920/1276/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», м. Суми;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма

Родючість», с. Бездрик, Сумський район, Сумська область;

про стягнення 19 990 грн. 00 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: не прибув;

Від відповідача: представник ОСОБА_1 (довіреність б/н від 20.05.2015 року);

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 19 990 грн. 00 коп. збитків за неналежне виконання умов договору оренди № 1613/1 від 30.08.2000 року, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп.

Представник відповідача надав заперечення на позов б/н від 19.10.2015 року, в якому просить відмовити в задоволені позову, представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

В дане судове засідання представник позивача не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Виходячи з того, що повноважний представник позивача був присутній в попередньому судовому засіданні, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом судового засідання від 21.09.2015 року, господарський суд дійшов висновку про належне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи. За змістом пункту 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2000 року між сторонами було укладено договір оренди № 1613/1, відповідно до умов якого позивач передає відповідачеві в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно згідно додатку №1, що розташоване за адресою: 42350, Сумська область, Сумський район, с. Бездрик, вул. Комсомольська, 27, яке знаходиться на балансі позивача, вартість якого визначена відповідно до залишкової вартості основних засобів станом на 1 серпня 2000 року і становить 2 382 318,17 (два мільйона триста вісімдесят дві тисячі триста вісімнадцять) грн. 17 коп. для проведення господарських робіт по виробництву, переробці та збереженню сільськогосподарської продукції, а відповідач в свою чергу приймає майно та сплачує орендну плату відповідно до умов договору.

Факт передачі в оренду майна підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печатками сторін актом прийому - передачі в оренду майна ВАТ «Сумихімпром» від 30.08.2000 року (а.с. 21).

На виконання умов договору оренди сторонами було складено та підписано перелік рухомого майна сільськогосподарського та виробничого призначення (навісна та причіпна техніка, обладнання, устаткування, колісні транспортні засоби сільгосптехніка), що передається в оренду, відповідно до якого та акту прийому - передачі позивачем було передано відповідачу, а останнім отримано Котел К7Д-900 Ж 1998 року випуску, інвентарний № 42400056 та водопідготовки ВПУ-1 1999 року випуску, інвентарний № 00400010.

Пунктом 2.1 договору оренди передбачено, що вступ відповідача у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та Акта прийому - передачі вказаного майна.

Як вбачається з акту технічного стану від 17.08.2011 року котла К7Д-900 Ж, останній придатний для експлуатації, загальний відсоток зносу складає 78,40 %, стосовно акту технічного стану від 17.08.2011 року водопідготовки ВПУ-1, остання придатна для подальшої експлуатації, загальний відсоток зносу складає 75,20 %.

Відповідно до акту технічного стану від 30.06.2014 року котла К7Д-900 Ж, останній придатний для подальшої експлуатації за умови до у комплектації необхідними частинами та проведення обслуговування, загальний відсоток зносу складає 92 %, стосовно акту технічного стану від 31.07.2014 року водопідготовки ВПУ-1, остання характеризується як робоча, яку можна експлуатувати після проведення необхідного ремонту та обслуговування, відсоток зносу складає 89%.

Орендоване майно було повернено позивачеві 31 липня 2014 року, доказом чого є наявні в матеріалах справи акт приймання - передачі з оренди котла К7Д-900 Ж та акт приймання - передачі з оренди водопідготовки ВПУ-1.

Відповідно до висновку Сумського відділення при Харківському науково дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_2 експертного товарознавчого дослідження № 929 від 28.11.2014 року, найбільш ймовірний розмір матеріальної шкоди, завданої власнику майна з урахуванням актів технічного стану від 30.06.2014 року на момент дослідження складає 19 990 грн., а саме: котла К7Д-900 Ж інв. № 000400010 - 11 800 грн., а водопідготовки ВПУ-1 інв. № НОМЕР_1 - 8 190 грн.

Позивач посилається на пункти 5.4, 5.5 договору, якими встановлено обов'язок відповідача своєчасно здійснювати поточний ремонт орендованих основних фондів. У разі припинення договору оренди повернути позивачеві орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час його передачі в оренду, з урахуванням фізичного зносу.

Відповідно до пункту 4.4.6 додаткової угоди № 1 від 01.04.2012 року до договору оренди №1613/1 від 30.08.2000 року встановлено обов'язок відповідача за необхідності здійснювати усунення несправностей та поломок об'єкта оренди, здійснювати заміну деталей та частин об'єкта оренди, усувати наслідки аварій та пошкоджень об'єкта оренди, що виникли під час його експлуатації орендарем.

Ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди також покладено на Орендаря (п. 4.4.12 додаткової угоди №1).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірне майно передавалося позивачем в оренду відповідачу, однак після повернення майна з оренди позивачем встановлено факт погіршення майна переданого в оренду. Відповідно до висновку Експертного товарознавчого дослідження № 929 від 28.11.2014 року встановлено, що найбільш ймовірний розмір матеріальної шкоди, завданої власнику майна складає 19 990 грн. 00 коп.

Дослідивши надані сторонами докази та заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено сторонами.

Згідно з п. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачеві предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору, з цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ст. 776 Цивільного кодексу України поточний ремонт речі, переданої у найм, проводиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі переданої у найм, проводиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що стан майна при передачі в оренду в 2000 році не зазначений сторонами та не конкретизувався, при повернені майна в 2014 року (після 14 років оренди) в актах сторонами також зазначається загальний опис, без деталізації, лише загальні формулювання «придатний для подальшої експлуатації, частково розкомплектований, частково зазнав корозійних руйнувань в окремих частинах корпуса, загальний відсоток зносу 78,40%, 92 %, 75,20%, 89%», при цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази, щодо вимоги позивача до відповідача протягом всього терміну оренди, тобто 14 років, про необхідність проведення поточного чи капітального ремонту орендованого майна.

З наведених актів не можливо достеменно встановити причини зміни в стані майна, якщо такі і відбулися, чи стались вони внаслідок винних дій, пошкодження майна, знищення чи псування з вини орендаря, чи можливо, внаслідок нормального фізичного зносу.

Твердження позивача про те, що спір в даній справі виник внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме погіршення стану орендованого майна, чим і спричинено шкоду позивачу в розмірі 19 990 грн. 00 коп., що підтверджується на думку позивача, висновком Експертного товарознавчого дослідження № 929 від 28.11.2014 року, суд вважає безпідставними, оскільки у вищезазначеному висновку вказано найбільш ймовірний розмір матеріальної шкоди, при цьому не визначено точний розмір матеріальної шкоди.

Статтею 285 Господарського кодексу України передбачено, що збиток відшкодовується лише у разі псування майна з вини орендаря.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права і інтереси якого порушені.

Зазначена норма Господарського кодексу України кореспондується з положеннями Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до приписів статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди та її розміру;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що ними регулюються правовідносини сторін, що носять зобов'язальний характер, в тому числі щодо стягнення збитків, відшкодування яких передбачено умовами договору або вимогами закону як наслідок порушення господарського зобов'язання, тобто таких збитків, відшкодування яких, за наявності вини сторони у порушенні господарського зобов'язання, носить обов'язковий для цієї сторони характер, а наявність збитків і їх розмір перебувають у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням.

При цьому, позивач не подав доказів та не довів факт наявності всіх чотирьох загальних умов для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, а саме протиправної поведінки відповідача, наявності шкоди та причинного звязку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини боржника.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. В даному випадку це стосувалося позивача, що мав довести факт спричинення відповідачем шкоди, також позивачем не обґрунтовано суду розрахунку завданих йому збитків.

Відповідно до приписів статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року № 18, у випадку, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності умов для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 19 990 грн. 00 коп. збитків, за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 26.10.2015 року.

Суддя Н.П. Лугова