ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Справа № 915/1638/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши

у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033 ()

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю СК-Регіон, вул. 7-а Поперечна, буд. 1, м. Миколаїв, 54010 ()

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне підприємство Агротранс-2009, АДРЕСА_1, 36037 ()

про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги № 13 від 31.07.2014 року на загальну суму 11 281 631, 20 грн., у тому числі: 6 077 867, 50 грн. основного боргу; 2 017 852, 01 грн. пені; 164 352, 20 грн. 3 % річних; 3 021 559, 49 грн. - інфляції.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 25 від 20.01.2015 року;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю СК-Регіон про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги № 13 від 31.07.2014 року на загальну суму 11 281 631, 20 грн., у тому числі: 6 077 867, 50 грн. основного боргу; 2 017 852, 01 грн. пені; 164 352, 20 грн. 3 % річних; 3 021 559, 49 грн. - інфляції.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 07.09.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне підприємство Агротранс-2009. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 01.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 01.10.2015 року відмовлено в задоволенні заяви позивача ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 01.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 28.10.2015 року.

В судовому засіданні 28.10.2015 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (арк. 91-93), та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

31.07.2014 року між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України (первісний кредитор, позивач), ОСОБА_4 СК-Регіон (новий кредитор, відповідач) та ПП Агротранс-2009 (боржник) було укладено договір про відступлення права вимоги № 13 від 31.07.2014 року.

Згідно із п. 1.1, 1.2 вищезазначеного договору № 13 первісний кредитор відступив новому кредитору право за договором поставки № КИВ011Р-С від 19.06.2014 року, який укладено між первісним кредитором і боржником на загальну суму 30 000 000 грн. терміном до 30.09.2014 року.

ОСОБА_4 СК-Регіон (новий кредитор, відповідач) не в повній мірі виконав взяті на себе фінансові зобовязання щодо оплати уступки права вимоги в розмірі 30 000 000 грн. до 30.09.2014 року, що підтверджується Актом про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.08.2014 року та Актом про зарахування зустрічних однорідних вимог від 18.08.2014 року.

В результаті чого утворилась заборгованість ОСОБА_4 СК-Регіон (новий кредитор, відповідач) перед ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України (первісний кредитор, позивач) у розмірі 6 077 867, 50 грн.

У звязку з неналежним виконанням зобовязання, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати.

Посилаючись на те, що ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України є субєктом господарювання державного сектора економіки, позивач зазначив про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі ст. 546, 549 ЦК України, ст. 22, 231 ГК України.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом та в судові засідання повноважного представника не направив, письмового відзиву по суті спору не подав.

Ухвали господарського суду Миколаївської області від 07.09.15 року та від 01.10.2015 року, направлені на адресу ОСОБА_4 СК-Регіон, вул. 7-а Поперечна, буд. 1, м. Миколаїв, 54010, повернуті до суду поштовою установою із відміткою пошти за закінченням строку зберігання (арк. 51-54, 73-78).

Як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю СК-Регіон є вул. 7-а Поперечна, буд. 1, м. Миколаїв, 54010 (арк. 84-85).

Отже, ухвали господарського суду направлялись судом на правильну адресу відповідача.

При цьому, судом враховано наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином відповідача про дату, час та місце судових засідань.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 3.9.2 вищевказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Третя особа явку повноважного представника в судові засідання не забезпечила, хоча про дату, час та місце судових засідань була повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи (арк. 56, 79-80).

30.09.2015 року від третьої особи на адресу господарського суду Миколаївської області надійшли письмові пояснення (арк. 57), у яких ПП Агротранс-2009 зазначив, що між ПАТ «ДПЗКУ» та ПП Агротранс-2009 було укладено договір поставки № КИВ0011Р-С від 19 червня 2014 року, предметом якого була поставка ріпаку врожаю 2014 року.

Так як кошти по зазначеному договору надійшли з запізненням, після збору врожаю ріпаку ПАТ «ДПЗКУ» запропонувало ПП Агротранс-2009 укласти договір про відступлення права вимог та заміну сторони у зобовязанні з іншим підприємством ОСОБА_4 «СК-Регіон», яке в цей час також здійснювало поставку ріпаку. Після цього ПП Агротранс-2009 погодилось укласти вказані договори, які підписано 31 липня 2014 року. На виконання зазначених договорів ПП Агротранс-2009 перерахувало кошти ОСОБА_4 «СК-Регіон».

Прийняття рішення третя особа залишила на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

31.07.2014 року між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України (первісний кредитор, позивач), ОСОБА_4 СК-Регіон (новий кредитор, відповідач) та ПП Агротранс-2009 (боржник) було укладено договір про відступлення права вимоги № 13 від 31.07.2014 року, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а ОСОБА_5 кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредитору та стає кредитором за Договором поставки № КИВ011Р-С від 19.06.2014 року (далі - Основний договір), який укладений між Первісним кредитором та Боржником на загальну суму 30 000 000, 00 грн. (тридцять мільйонів гривень 00 коп.) (арк. 13-15).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Доказів визнання недійсним або розірвання/внесення змін до договору про відступлення права вимоги № 13 від 31.07.2014 року суду не подано.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору про відступлення права вимоги виникли зобовязальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами Договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а ОСОБА_5 кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредитору та стає кредитором за Договором поставки № КИВ011Р-С від 19.06.2014 року (далі - Основний договір), який укладений між Первісним кредитором та Боржником на загальну суму 30 000 000, 00 грн. (Тридцять мільйонів гривень 00 коп.).

Відповідно до п. 1.2 Договору ОСОБА_5 кредитор набуває право вимагати від Боржника належного виконання зобовязань, що визначені в п. 1.1 цього Договору після підписання даного Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору після підписання цього договору до ОСОБА_5 кредитора переходять усі права, які забезпечують виконання обовязків Боржника.

Відповідно до п. 2.2 Договору в оплату уступки вимоги ОСОБА_5 кредитор зобовязаний провести розрахунки з Первісним кредитором в сумі визначеній в п. 1.1 цього Договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Первісного кредитора до 30.09.2014 року.

Відповідно до п. 2.3 Договору Боржник не заперечує проти заміни Первісного кредитора ОСОБА_5 кредитором в Основному договорі і підписуючи зі своєї сторони цей Договір підтверджує, що є належним чином повідомлений про заміну кредитора по Основному Договору та не висуває щодо цього ніяких заперечень.

Відповідно до п. 2.4. Договору з моменту відступлення права вимоги Первісний кредитор вибуває з будь-яких правовідносин, які склалися між ним і Боржником щодо виконання умов, які випливають з Основного договору.

Відповідно до п. 2.6 Договору ОСОБА_5 кредитор підписуючи договір підтверджує, що йому були передані усі документи (копії та оригінали документів), що підтверджують право вимоги до Боржника.

Відповідно до п. 3.2 Договору у випадку порушення зобовязання, що виникає з цього договору (надалі іменується «порушення договору»), сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Відповідно до п. 5.1 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 5.2 Договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, встановлений у п. 5.1 цього договору та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_4 «СК-Регіон» (ОСОБА_5 кредитор) не в повному обсязі виконав взяті на себе фінансові зобовязання за договором про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «ДПЗКУ» (Первісний кредитор) є кредитором, а ОСОБА_4 «СК-Регіон» (ОСОБА_5 кредитор) є боржником за зобовязаннями щодо оплати суми в розмірі 30 000 000 грн.

Як вбачається з Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.08.2014 року ПАТ «ДПЗКУ» та ОСОБА_4 «СК-Регіон», маючи один до одного зустрічні однорідні вимоги, домовились про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашено заборгованість ОСОБА_4 «СК-Регіон» перед ПАТ «ДПЗКУ» за договором про відступлення права вимоги на суму 17 073 870, 00 грн.

Таким чином, за ОСОБА_4 «СК-Регіон» на підставі договору про відступлення права вимоги № 13 станом на 04.08.2014 року залишилась заборгованість в розмірі 12 926 130, 00, про що зафіксовано в самому Акті (арк.18-19).

Як вбачається з Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 18.08.2014 року, ПАТ «ДПЗКУ» та ОСОБА_4 «СК-Регіон», маючи один до одного зустрічні однорідні вимоги, домовились про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашено заборгованість ОСОБА_4 «СК-Регіон» перед ПАТ «ДПЗКУ» за договором про відступлення права вимоги на суму 6 848 262, 50 грн.

Таким чином, за ОСОБА_4 «СК-Регіон» на підставі договору про відступлення права вимоги № 13 станом на 18.08.2014 року залишилась заборгованість в розмірі 6 077 867, 50 грн., про що зафіксовано в самому Акті (арк. 16-17).

Акти підписано та скріплено печатками сторін.

Акти складено на підставі ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України.

Враховуючи вищевикладене, у ОСОБА_4 «СК-Регіон» на підставі договору про відступлення права вимоги перед ПАТ «ДПЗКУ» залишилась заборгованість в розмірі 6 077 867, 50 грн. (30 000 000 грн. - 17 073 870, 00 грн. - 6 848 262, 50 грн.).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом також встановлено, що позивач ПАТ «ДПЗКУ» звертався до відповідача ОСОБА_4 «СК-Регіон» з листом-вимогою вих. № 130-2-12/4256 від 19.08.2015 року, в якому ПАТ «ДПЗКУ» вимагав від ОСОБА_4 «СК-Регіон» до 25.08.2015 року сплатити 6 077 867, 50 грн. основного боргу, а також інфляційні втрати та 3 % річних (арк. 10-11). Факт направлення листа-вимоги підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією (арк. 12).

Суду не подано доказів направлення відповіді на вищевказану вимогу.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів сплати заборгованості в розмірі 6 077 867, 50 грн., строк оплати якої настав (30.09.2014 року), як і не спростовано позовних вимог в цій частині.

Отже, позовна вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором про відступлення права вимоги в розмірі 6 077 867, 50 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляції та 3 % річних, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Отже, три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання, не є санкціями, а відтак три проценти річних правомірно нараховані позивачем та підлягають стягненню.

Позивачем нараховано відповідачу 164 352, 20 грн. 3 % річних за прострочення платежу за договором про відступлення права вимоги за період з 01.10.2014 року по 25.08.2015 року.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування 3 % річних арифметично правильно, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Детальний розрахунок розміру 3 % річних наявний в матеріалах справи (арк. 6). Відтак, 3 % річних в сумі 164 352, 20 грн. є обґрунтованими, підставними та підлягають задоволенню.

Позивачем нараховано відповідачу 3 021 559, 49 грн. індексу інфляції за прострочення платежу за договором про відступлення права вимоги за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року.

Перевіривши розрахунок розміру інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем правильно визначено період нарахування, однак при розрахунку допущено арифметичну помилку. Детальний розрахунок розміру інфляційних втрат, здійснений позивачем, наявний в матеріалах справи (арк. 6). Здійснивши перерахунок розміру інфляційних втрат за період, визначений позивачем, судом встановлено, що розмір інфляції становить 2 948 764, 07 грн.

Так, сукупний індекс інфляції за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року становить 148, 51642579.

Таким чином, розрахунок розміру інфляційних втрат наступний:

6 077 867, 50 грн. х 148, 51642579 / 100 = 9 026 631, 57 грн. (сума боргу з урахуванням індексу інфляції);

9 026 631, 57 грн. - 6 077 867, 50 грн. = 2 948 764, 07 грн. (різниця, індекс інфляції).

Розрахунок здійснено судом за допомогою Бази «Законодавство». Детальний розрахунок розміру інфляційних втрат, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 83).

Отже, позовна вимога в частині стягнення індексу інфляції підлягає частковому задоволенню в розмірі 2 948 764, 07 грн. В решті індексу інфляції в сумі 72 795, 42 грн. слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Умовами договору про відступлення права вимоги не передбачено нарахування неустойки у формі пені.

Позивач, як на підставу нарахування пені посилається на приписи ст. 231 ГК України, вказуючи, що ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України є суб'єктом господарювання державного сектора економіки (постанова КМУ від 11.08.2010 року № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; наказ Міністерства аграрної політики України від 08.09.2010 року № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»).

При цьому, судом враховано наступне.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року № 14 якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до п. 2.2 вищевказаної Постанови господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Судом встановлено, що умовами договору про відступлення права вимоги не передбачено нарахування та стягнення пені за порушення зобовязання.

Приписи ч. 2 ст. 231 ГК України в спірному випадку як підстава для нарахування пені не можуть бути застосовані, оскільки відповідно до вищевказаної статті пеня нараховується за порушення негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг. В спірному випадку договір про відступлення права вимоги не є зобовязанням, пов'язаним з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні пені в сумі 2 017 852, 01 грн. слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, ст. 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «СК-Регіон», вул. 7-а Поперечна, буд.1, м. Миколаїв, 54010 () на користь позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033 (; р/р 3310 в АТ «Укрексімбанк», МФО 322313):

- 6 077 867, 50 грн. (шість мільйонів сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят сім грн. 50 коп.) основної заборгованості за договором;

- 164 352, 20 грн. (сто шістдесят чотири тисячі триста пятдесят дві грн. 20 коп.) 3 % річних;

- 2 948 764, 07 грн. (два мільйони девятсот сорок вісім тисяч сімсот шістдесят чотири грн. 07 коп.) інфляції;

- 59 537, 23 грн. (пятдесят девять тисяч пятсот тридцять сім грн. 23 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в решті позову в частині стягнення 72 795, 42 грн. (сімдесят дві тисячі сімсот девяносто пять грн. 42 коп.) інфляції та 2 017 852, 01 грн. (два мільйони сімнадцять тисяч вісімсот пятдесят дві грн. 01 коп.) пені.

Судовий збір в розмірі 13 542, 77 грн. (тринадцять тисяч пятсот сорок дві грн. 77 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 29.10.2015 року.

Суддя Е.М. Олейняш