ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 жовтня 2015 р. Справа № 918/984/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Відкрите акціонерне товариство "Здолбунівський завод продовольчих товарів" в особі ліквідатора ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Русь" в особі ліквідатора ОСОБА_3

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю фірма "Пульхім"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

За участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_1, ОСОБА_4

від відповідача: представник не з"явився

від третьої особи: ОСОБА_5

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Здолбунівський завод продовольчих товарів" в особі ліквідатора ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Русь" (надалі Відповідач або ТОВ "Русь") в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2009 року, укладений між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" та ТОВ "Русь".

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що даний договір суперечить вимогам діючого законодавства, укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, є фіктивним так як відсутній факт передачі майна за даним договором, відсутні документи, підтверджуючі виконання договору.

Крім того одночасно з позовною заявою Позивач подав заяву в якій просить суд поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності на звернення з позовом до суду.

Стосовно даної заяви суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідач відзиву на позов суду не надав, явку представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про розгляд справи, розміщене на веб-порталі Господарського суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року.

Керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за можливе розглянути справу без відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю фірма "Пульхім" надало суду письмові пояснення в яких зазначає, що проти вимог Позивача заперечує, стверджує, що договір купівлі-продажу від 22 грудня 2009 року між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" та ТОВ "Русь" укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, на основі вільного волевиявлення сторін і є виконаним сторонами.

Крім того, ТОВ фірма "Пульхім" подало заяву в якій просить застосувати строк позовної давності до вимог ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів", так як оспорюваний договір був укладений у 2009 році, а Позивач з позовом до суду звернувся 25.08.2015 року, тобто після спливу трьох річного строку.

Дана заява третьої особи не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним..

22 грудня 2009 року між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів", як Продавцем та ТОВ "Русь", як Покупцем було укладено договір купівлі-продажу (надалі Договір).

Пунктом 1.1. договору купівлі-продажу від 22.12.2009 року передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець, в порядку та на умовах, визначених цим Договором зобов'язується прийняти й оплатити товар Згідно із п.1.2. договору назва товару, загальна кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниці виміру товару та ціна одиниці виміру товару визначаються Сторонами у Специфікаціях, що є додатками до цього Договору. Відповідно до п.2.1 означеного договору загальна ціна товару за цим Договором складає 5 889 971 грн. 11 коп., в тому числі 981 661,85 грн. податку на додану вартість. Згідно п.2.4. даного Договору оплата вартості товару проводиться Покупцем на протязі трьох календарних днів з моменту отримання товару. Строк поставки - грудень 2009 року (п.4.1 Договору).

Пунктом 4.2. договору купівлі-продажу від 22.12.2009 року передбачено, що перехід права власності на Товар до Покупця відбувається в момент передачі Товару у місці поставки, вказаному в п.1.5. даного Договору. Згідно із п. 1.5. означеного договору базисом поставки за цим Договором є м. Здолбунів, вул..Щепкіна,13, Рівненська обл.. Відповідно до п.4.3 приймання Товару та перевірка додержання умов цього Договору по кількості та якості Товару здійснюється Покупцем в порядку, передбаченому чинним законодавством в момент його отримання від Продавця.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зазначеною статтею передбачено, що:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що договір купівлі-продажу від 22.12.2009 року, укладений між Сторонами, є фіктивним, так як вчинений без наміру створення правових наслідків, так як відсутній факт передачі майна за даним договором, відсутні документи, підтверджуючі виконання договору.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

Відповідно до вимог частині 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

У пунктах 7, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У разі виконання своїх обов'язків за договором хоча б однією із сторін фіктивність правочину не може вважатися встановленою.

За розглядом матеріалів справи судом встановлено, що 22.12.2009 між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів", як Продавцем та ТОВ "Русь", як Покупцем було укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець, в порядку та на умовах, визначених цим Договором зобов'язується прийняти й оплатити товар, визначений у Специфікаціях, що є додатками до цього Договору, на загальну суму 5 889 971 грн. 11 коп., в тому числі 981 661,85 грн. податку на додану вартість.

Зобов'язання за договором виконано сторонами на суму 5 889 971 грн. 11 коп., що підтверджується наступними документами:

- Звітом ліквідатора ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» в межах банкрутської справи №5019/1475/11 ст. 79 та 80 таблиця №1 та №2 дебіторської заборгованості. В даних таблицях заборгованість ТОВ-«Русь» не зазначена (а.с. 62, 63).

- ОСОБА_1 від ТОВ «Русь» за №685 від 28.12.2009р. про погашення взаємних грошових зобов'язань на суму 5989971 грн. 11 коп. з копією листа № 684 від 25.12.09, копією договору відступлення права вимоги (цесії) від 24.12.2009р. між ТОВ «Пульхім» та ТОВ «Русь», копією листа №683 від 25.12.09, копією договору відступлення права вимоги (цесії) від 24.12.2009р. між ТОВ «Поліхім» та ТОВ «Русь», копією акту звірки взаємних розрахунків від 28.12.2009р. між ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» та ТОВ "Русь" в якому зазначено про заборгованість на користь ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» станом на 28.12.2009р. тільки в сумі 52 870,69 грн.(а.с. 64-71).

- Видатковими накладними № 1904 - 1913 від 22.12.09р виписаних ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» на ТОВ «Русь» разом з копіями доручень №196, 188, 190, 189, 191, 194, 195, 192, 193 виданих 22.12.2009р. ТОВ «Русь» генеральному директору ОСОБА_6 на отримання від ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» матеріальних цінностей (а.с.72-92) .

- Копією витягу з Акту позапланової виїзної перевірки ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» від 19.08.2011р. №818/23-05515223 за період 01.07.2009р по 30.06.2011р. в якому в таблиці №10 додатку до акту в реєстрі суб'єктів господарювання з якими ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» перебував у господарських відносинах відсутня заборгованість ТОВ»Русь» перед ВАТ «Здолбунівський завод продовольчих товарів» (а.с. 93-97).

Відтак, сторонами було вчинено фактичні дії, спрямовані на виконання укладеного правочину. Це свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням. Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення.

Крім того, слід зазначити, що укладення договору купівлі-продажу від 22.12.2009 року між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" та ТОВ "Русь" відбулося на підставі Протоколу Спостережної ради №9 від 22.09.2009 року і даний Договір затверджений Загальними зборами акціонерів ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів", що підтверджується Протоколом №1 від 02 лютого 2010 року (а.с. 58-60).

Отже, як вбачається з матеріалів справи та обставин, встановлених судом, на час укладення та виконання спірного правочину обидві сторони були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин, мали повну цивільну правоздатність та дієздатність,

Оспорюваний правочин вчинено на підставі вільного волевиявлення його учасників і відповідає їх внутрішній волі.

Зазначений правочин вчинено у формі, встановленій законом і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України.

Стосовно справи про банкрутство позивача слід зазначити, що порушення справи про банкрутство ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" відбулося 14.07.2011 р., тобто майже через два роки після укладення договору від 22.12.2009 р. Такий значний проміжок часу не дає підстав для висновку про те, що спірний правочин вчинений відповідачем саме з метою ініціювання справи про банкрутство позивача. Тобто, відсутній прямий зв'язок між укладенням правочину та порушенням справи про банкрутство позивача.

Крім того Відповідач не був ініціатором порушення справи про банкрутство ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" і взагалі не заявляв будь-яких вимог до останнього в процесі банкрутства.

Відповідно до статті 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач всупереч наведеним нормам не довів належними та допустимими доказами того, що договір купівлі-продажу від 22.12.2009 року, укладений між ВАТ "Здолбунівський завод продовольчих товарів" та ТОВ "Русь" є фіктивним та того, що зміст правочину суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі статті 49 ГПК України судовий збір у спорі покладається на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Повний текст рішення підписано 30 жовтня 2015 року.

Суддя Марач В.В.