ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015р. Справа № 914/3428/15

За позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Західно-Український центр «Медсервіс», м. Львів;
до відповідача:Червоноградської центральної міської лікарні, м. Червоноград;
про:стягнення 6818,22 грн. заборгованості
Суддя Крупник Р.В. Секретар Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 08.12.2014р.);
від відповідача:не зявився.

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

25.09.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Західно-Український центр «Медсервіс» (надалі Позивач) до Червоноградської центральної міської лікарні (надалі Відповідач) про стягнення 6818,22 грн. заборгованості.

Ухвалою господарського суду від 29.09.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 15.10.2015р.

Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.04.2014р. між позивачем та відповідачем укладено Договір №МС-08К2, на виконання якого позивачем, як виконавцем, були надані відповідачу (замовнику) послуги з технічного обслуговування медичної техніки та обладнання на загальну суму 5919,69 грн. Відповідач зобовязувався оплатити надані послуги протягом 30 календарних днів з моменту виконання послуг, однак своїх зобовязань за договором не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 5919,69 грн. У звязку з цим, позивач крім суми основного боргу просить суд стягнути з відповідача 229,79 грн. три відсотки річних, 3146,49 інфляційних втрат та 3064,46 грн. пені.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, вимог ухвали суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

Враховуючи те, що в справі достатньо доказів, які дають можливість суду вирішити її без участі представника відповідача, суд, у відповідності до ст. 75 ГПК України розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.04.2014р. між позивачем та відповідачем укладено Договір №МС-08К2, за умовами п. 1.1. якого виконавець (позивач) надає послуги з монтажу, технічного обслуговування і ремонту медичного, хірургічного та ортопедичного устаткування замовника (відповідача) згідно договору та додатків, які є невідємною частиною даного договору, а замовник (відповідач) зобовязується приймати та оплатити вартість наданих послуг.

Замовник зобовязується щомісячно підписувати приймально-здавальний акт до 20 числа кожного місяця протягом дії цього договору. У разі відмови або ухилення замовника від підписання приймально-здавального акту виконавець має право надіслати приймально-здавальний акт поштою у двох примірниках та вимагати оплати наданих послуг у повному обсязі. У такому випадку надані послуги вважаються прийнятими замовником у день надіслання приймально-здавального акту на адресу замовника (п. 3.7. Договору).

На виконання зобов'язань за Договором, позивачем були надані, а відповідачем прийняті послуги з обслуговування медичної техніки відповідача на загальну суму 5919,69 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи приймально-здавальними актами за квітень-червень 2014р. Вказані акти підписані повноважними представниками сторін Договору та скріплені їх печатками.

В пункті 4.3. Договору сторони погодили, що розрахунки за надані послуги здійснюються на умовах відстрочки платежу на термін не більше 30 календарних днів з моменту виконання послуг, на підставі виставленого рахунку та актів виконаних робіт.

У звязку з тим, що надані послуги у встановлений Договором строк оплачені не були, позивач звернувся з позовною заявою до суду.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що жодних грошових коштів за надані послуги на рахунок позивача не перераховувалося, розмір заборгованості не змінився.

Станом на день розгляду справи судом, докази сплати заборгованості відповідачем в матеріалах справи відсутні.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає позовні вимоги про стягнення боргу такими, що підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Як вбачається зі змісту укладеного Договору, такий за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Факт належного надання послуг позивачем та прийняття їх без зауважень відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи приймально-здавальними актами.

Нормами ч. 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту п. 4.3. Договору, розраховуватися за надані послуги відповідач зобовязувався протягом 30 календарних днів з моменту з виконання робіт. Оскільки приймально-здавальний акт за квітень 2014р. підписаний сторонами 28.04.2014р., за травень 2014р. 26.05.2014р., за червень 2014р. 23.06.2014р., розрахунок за надані послуги у квітні відповідач повинен був здійснити не пізніше 28.05.2014р.; за послуги надані у травні до 23.06.2014р., за послуги надані у червні до 23.07.2014р. включно.

Зважаючи на те, що відповідачем у встановлений в п. 4.3. Договору строк, кошти за надані послуги сплачені не були, відтак ці кошти підлягають до стягнення з нього в судовому порядку в розмірі 5919,69 грн.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.4. Договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати виконаних робіт (наданих послуг) замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки або штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми простроченого платежу за вибором виконавця, а також відшкодовує збитки, завдані несвоєчасною оплатою, в тому числі збитки, завдані інфляцією, відповідно до індексу інфляції, визначеного державними органами України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача 3064,46 грн. пені за період з 01.05.2014р. по 15.08.2015р., понад 180 днів, тобто всупереч приписам ч. 6 ст. 232 ГК України.

Здійснивши перерахунок пені, котра була нарахована на борг за актом за квітень 2014р. за період 29.05.2014р. по 24.11.2014р. (який становить 180 днів, починаючи з наступного дня після дня, коли зобовязання мало бути виконане), суд зазначає, що така складає 229,33 грн., за актом за травень 2014р. за період з 24.06.2014р. до 20.12.2014р. 241,98 грн., за актом за червень за період з 24.07.2014р. по 19.01.2015р. 254,30 грн., всього 725,61 грн. В решті цих вимог суд відмовляє.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу та пені, позивач також просить суд стягнути з відповідача 3146,49 грн. інфляційних втрат за період з травня 2014р. по липень 2015р. та 229,79 грн. три відсотки річних за період з 01.05.2014р. по 15.09.2015р.

Здійснивши перерахунок 3% річних окремо за кожним актом, в межах заявленого періоду, однак починаючи з наступного дня після дня, коли зобовязання мало бути виконане суд прийшов до висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 217,81 грн., в решті цих вимог суд відмовляє.

З приводу стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Згідно приписів п. 3.1., 3.2. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правової позиції про безпідставність нарахування інфляційних за неповний місяць дотримується ВГС України в постанові від 07.07.2015р. у справі №914/251/15.

Проаналізувавши розрахунок інфляційних втрат нарахованих позивачем суд зазначає, що нарахування інфляційних на борг за актом за квітень 2014р. повинне було здійснюватися з червня 2014р., за травень 2014р. липня 2014р. та відповідно за червень 2014р. з серпня 2014р. Однак здійснивши їх перерахунок, суд прийшов до висновку, що незважаючи на невірний розрахунок інфляційні підлягають стягненню з відповідача повністю, оскільки розмір інфляційних вирахуваних судом є більшим від того, що був заявлений позивачем.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Червоноградської центральної міської лікарні (80100, Львівська обл., м. Червоноград, вул. Івасюка, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Західно-Український центр «Медсервіс» (79057, м. Львів, вул. Антоновича, 128; ) 5919,69 грн. боргу, 725,61 грн. пені, 3146,49 грн. інфляційних втрат, 217,81 грн. три відсотки річних та 986,34 судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 21.10.2015 р.

Суддя Крупник Р.В.