РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №922/4647/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Антекс"
До Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк"
Прозміну кредитного договору
Суддя Андреїшина І.О.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:

Від позивачане з'явився
Від відповідачаМельник Б.О. за довіреністю від 11.03.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпі 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Антекс" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про зміну кредитного договору № 04-472, укладеного з Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" 28.08.2007, а саме: шляхом викладення п.п. 7.2.1 п. 7.2 в редакції позивача - "Процентра ставка за користування кредитом становить 4,8 % (чотири цілих вісім десятих процентів річних з 27 лютого 2014".

17.08.2015 Господарським судом Харківської області винесено ухвалу № 922/4647/15 про передачу матеріалів вказаної позовної заяви за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2015 позовні матеріали Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс" було прийнято до провадження суддею Андреїшиною А.О. та порушено провадження у справі № 922/4647/15, розгляд якої призначено на 23.09.2015, зобов'язано сторін надати суду певні документи.

23.09.2015 в судовому засіданні суд, відхиливши клопотання позивача про перенесення засідання, перейшов до розгляду спору по суті та ухвалив відкласти розгляд справи на 21.10.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача, неподання витребуваних документів та для отримання від відповідача належним чином оформленого відзиву на позовну заяву.

20.10.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про призначення розгляду справи на іншу дату, а також заява про зімну предмету позову.

У судове засідання, призначене на 21.10.2015, позивач уповноваженого представника не направив, доказів поважності пропуску судових засідань у справі не подав.

Розглянувши клопотання позивача про призначення розгляду справи на іншу дату, що мотивоване неможливістю прибуття в судове засідання єдиного за штатним розписом юрисконсульта, суд відхиляє його як необґрунтоване, оскільки позивач не обмежений законодавством у кількості осіб, які можуть представляти інтереси товариства в підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності і підпорядкування, а також у суді. При цьому, суд враховує законодавчу обмеженість процесуальних строків вирішення спору, відсутність доказів поважності неодноразового пропуску представником позивача судових засідань та наявність в справі достатньої кількості матеріалів для розгляду спору по суті в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши заяву позивача про зміну предмету позову, суд встановив, що за своєю правовою природою така заява не є заявою про зміну предмету позову, оскільки у ній наводяться уточнення дати, з якою позивач вважає за необхідне змінити процентну ставку за кредитним договором, а саме: позивачем змінено дату 27.02.2014 на 20.02.2014 у зв'язку зі змінами в законодавстві - набранням законної сили Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015, що також не можна вважати зміною підстав позову в контексті позовної заяви.

За вказаних обставин, судом прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову як уточнення позовних вимог.

Як слідує з позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю "Антекс" вважає за необхідне внести зміни до укладеного з відповідачем кредитного договору від 28.08.2007 № 04-472 через істотну зміну обставин та просить за рішенням суду, в якості винятку в порядку ч. 4 ст. 652 Цивільного кодексу України, зменшити процентну ставну за користування кредитом з 10,5 % до 4,8 %, оскільки відповідачем письмова пропозиція позивача про зміну процентної ставки була проігнорована.

Представник відповідача в ході розгляду спору по суті проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на відсутність передбачених законодавством підстав для змін кредитного договору і недоведеність позовних вимог.

У судовому засіданні 21.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.08.2007 Закритим акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Антекс" в якості позичальника було укладено кредитний договір № 04-472 на умовах повернення, строковості, оплатності.

Упродовж 2007-2014 років до вказаного договору вносилися зміни і доповнення, що підтверджується наявними в матеріалах справи додатковими угодами від 16.11.2007 № 1, від 03.07.2008 № 2, від 25.11.2009 № 3, від 27.05.2009 № 4, від 25.09.2009 № 5, від 07.12.2009 № 6, від 25.3.2010 № 7, від 15.12.2010 № 8, від 27.05.2011 № 9, від 27.07.2011 № 10, від 29.11.2011 № 11, від 16.05.2012 № 12, від 30.05.2012 № 13, від 05.11.2012 № 14, від 06.11.2012 № 15, від 17.12.2012 № 16, від 15.01.2013 № 17, від 15.02.2013 № 18, від 11.12.2013 № 19, від 19.12.2013 № 20, від 18.02.2014 № 21, від 30.05.2014 № 22.

З урахуванням укладених сторонами додаткових угод, в межах правовідносин, що виникли між сторонами з договору кредиту, позикодавець зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 871 931,31 євро, а позичальник зобов'язався прийняти кредитні кошти, використати їх за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит частинами, в розмірах, у порядку та в строки, визначені договором, але не пізніше 29.09.2016.

Кредитним договором встановлені взаємні права і обов'язки сторін. Так, на позикодавця, згідно з п. 1.1 договору було покладений обов'язок надати позичальнику обумовлену кредитним договором суму кредиту.

Належне виконання відповідачем зобов'язань перед позивачем з надання кредиту слідує з тексту позовної заяви і характеру заявлених вимог, так само, як і недотримання позивачем умов договору через наявність, на думку позивача, незалежних від сторін обставин та їх суттєвої зміни.

У п. 7.2 договору сторонами було погоджено порядок і особливості нарахування процентів, а саме:

- п.п 7.2.1 передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою у розмірі 10,5 % річних;

- п.п. 7.2.1.1 передбачає, що у випадку невиконання чи неналежного виконання/ненастання/недотримання з будь-яких підстав (в т.ч. форс-мажорного характеру) одного із зобов'язань/умов, встановлених п.п. 10.3.7.2, п.п. 10.3.7.7, п.п. 10.3.7.8, п.п. 10.3.7.9, п.п. 10.3.7.10, п.п. 10.3.7.11, п.п. 10.3.7.12, п.п. 10.3.7.13, п.п. 10.3.7.14 договору, незважаючи на положення п. 7.2.1 договору, процентна ставка за користування кредитом становить 11,5 % річних;

- п.п. 7.2.1.2 передбачає, що у випадку невиконання чи неналежного виконання/ненастання/недотримання з будь-яких підстав (в т.ч. форс-мажорного характеру) двох із зобов'язань/умов, встановлених у п.п. 10.3.7.2, п.п. 10.3.7.7, п.п. 10.3.7.8, п.п. 10.3.7.9, п.п. 10.3.7.10, п.п. 10.3.7.11, п.п. 10.3.7.12, п.п. 10.3.7.13, п.п. 10.3.7.14 у сукупності (разом одночасно), незважаючи на положення п.п. 7.2.1 та п.п. 7.2.1.1 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 12,5 % річних;

- п.п. 7.2.1.3 передбачає, що у випадку невиконання чи неналежного виконання/ненастання/недотримання з будь-яких підстав (в т.ч. форс-мажорного характеру) трьох і більше зобов'язань/умов, встановлених у п.п. 10.3.7.2, п.п. 10.3.7.7, п.п. 10.3.7.8, п.п. 10.3.7.9, п.п. 10.3.7.10, п.п. 10.3.7.11, п.п. 10.3.7.12, п.п. 10.3.7.13, п.п. 10.3.7.14 кредитного договору, у сукупності (разом одночасно) незважаючи на положення п.п. 7.2.1, п.п. 7.2.1.1, п.п. 7.2.1.2 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 13,5 % річних.

З 01.10.2014 розмір процентної ставки за договором відповідачем було збільшено до 11,5% річних з посиланням на п.п. 7.2.1.1, 7.2.1.2 кредитного договору у зв'язку з невиконанням позивачем умов щодо забезпечення надходження грошових коштів на поточні рахунки позичальника, відкриті у Публічному акціонерному товаристві "Перший український міжнародний банк" (п.п. 10.3.7.7 договору).

З 04.10.2014 розмір процентної ставки за договором відповідачем було збільшено до 12,5 % у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язань по страхуванню заставного майна (п.п. 10.3.7.2).

У заявленому позові Товариство з обмеженою відповідальністю "Антекс" вказує, що воно є торгівельною компанією і здійснювало оптову торгівлю, в тому числі на території півострова Крим, Донецької та Луганської областей України і 14.07.2015 направило відповідачу лист № 70, яким запропонувало змінити умови кредитного договору - зменшити процентну ставку за кредитом в зв'язку з істотною зміною обставин, відповіді на який отримано не було.

Підставами для задоволення позову позивач вважає приписи ст. 652 Цивільного кодексу України, а також те, що на момент укладання кредитного договору не було окупації півострова Крим і військових дій на сході України, тобто не існувало таких обставин і сторони виходили з того, що такі зміни обставин не настануть, адже в кредитному договорі війна або військові дії не були передбачені як форс-мажор. Позивач вказує, що при укладанні кредитного договору надав відповідачу баланс і бізнес план, якими підтверджувалися види підприємницької діяльності - оптова торгівля та спосіб її поширення - через дистриб'юторів, в тому числі на території півострова Крим, східної України (Донецької та Луганської областей). Крім того, на момент укладання додаткової угоди № 22 до кредитного договору, якою визначеного суму кредитного зобов'язання у валюті євро, було відсутнє юридичне визнання факту агресії з боку Верховної Ради України та міжнародного співтовариства і лише 27.01.2015 Верховна Рада України прийняла постанову "Про звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУAM, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" № 129-VIII.

08.07.2015 резолюцією Парламентської асамблеї ОБСЄ, визнала дії Російської Федерації актами воєнної агресії проти України в Криму та окремих районах Донбаської та Луганської областей.

01.07.2014 резолюцією Парламентської асамблеї ОБСЄ, Російська Федерація була визнана окупантом частини території України - півострова Крим.

У позовній заяві зазначається, що початком російської агресії є 27.02.2014, коли підрозділи спецназу Головного розвідувального управління Генштабу та 45-го окремого повітряно-десантного полку Збройних сил РФ захопили приміщення Верховної Ради та Ради Міністрів АРК, а військові частини кримського угруповання Збройних сил України стали об'єктом провокаційних нападів із дислокованих на півострові російських військових баз.

При цьому, позивач наголошує на зміні обставин, а саме: припинення діяльності його дистриб'юторів, відсутність оплати отриманого товару та неможливість повернення дистриб'юторами товару позивачу через окупацію півострова Крим військами Російської федерації та поширення військової агресії Російської федерації на території сходу України: Донецької та Луганської областей. Позивач наголошує, що не міг передбачені і не може усунути такі обставини після їх виникнення і через військові дії лише в Донецькій області підприємство втратили 15 % торгівельного обігу.

На думку позивача, виконання кредитного договору на умовах збільшення процентної ставки порушує співвідношення майнових інтересів сторін. Так, на момент укладання додаткової угоди № 22 до кредитного договору курс євро по відношенню до національної валюти гривні складав 1 євро - 16,17 грн., а на теперішній час курс складає 1 євро - 25,82 грн. Тобто, з моменту укладання договору валюта євро зросла в ціні більше ніж на 50 % відсотків, що свідчить не про погіршення фінансового стану позичальника, а про погіршення фінансового стану України в цілому.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач також вказує, що із суті кредитного договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позичальник та акцентує увагу суду на порушення співвідношення майнових інтересів сторін, а саме: в умовах падіння торгівельного обороту позивача через військові дії, кредитний договір зобов'язує підприємство сплачувати процентну ставку, на яку він би не погодився, знаючи про настання вищезазначених обставин: фінансові втрати через окупацію півострова Крим і військові дії на сході України.

За твердженнями позивача, майнове співвідношення сторін кредитного договору порушено, адже відповідач в умовах війни отримує надприбуток, а позивач, сплачуючи процентну ставку, погоджену на момент укладання кредитного договору, позбавляється того, на що він розраховував при укладанні даного договору - прибутку.

У позові зазначається, що відповідач 24.07.2015 одержав пропозицію позивача про зменшення процентної ставки за кредитним договором до розміру 4,8 % з 27.02.2014, однак проігнорував дану пропозицію і відповіді на лист не надав, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки згідно ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засада добросовісності, розумності та справедливості.

Проаналізувавши правові позиції сторін, суд знаходить слушними заперечення відповідача та не вбачає підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне.

Основною нормою матеріального права, на яку посилається позивач як на підставу для зміни кредитного договору, є ст. 652 Цивільного Кодексу України, якою встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Системний аналіз приписів даної статті дає підстави вести мову про те, що закон пов'язує можливість розірвання договору за рішенням суду не безпосередньо з істотною зміною обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку чим необхідним для з'ясування у спорі про внесення змін до договору є те, що при зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони ти укладенні договору визначили такі обставини як істотні; обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, як саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною; наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, зважаючи на конкретну ситуацію і факт того, що виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

На думку суду, позивачем не доведено наявність передбачених чинним законодавством умов, згідно із якими кредитний договір може бути змінений за рішенням суду через відсутність одночасної наявності всіх умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Не можна залишити поза увагою ту обставину, що невиконанням умов кредитного договору зі сторони позивача порушується співвідношення майнових інтересів сторін. Так, позивач не позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, оскільки кредитні кошти він отримав, а це саме те зобов'язання відповідача, виконання якого очікував позивач, укладаючи кредитний договір.

Надавши кредитні кошти позивачу, відповідач виконав зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі.

Невиконаними залишились лише зобов'язання позивача, що полягають у поверненні отриманих кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними, а тому, співвідношення майнових інтересів у спірних правовідносинах порушується саме невиконанням позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором, зміна якого до того, що саме банк не отримає того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, а саме: на повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним.

Виконанням договору є вчинення дій щодо встановлення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків. Права і обов'язки, які виникають із таких дій, становлять зміст цивільно-правового зобов'язання.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, для виконання кредитного договору необхідне вчинення сторонами передбачених умовами договору дій, які призводять до встановлення між ними кредитного правовідношення. Таке правовідношення встановлюється між сторонами з часу отримання позичальником від банку кредиту.

З настанням цієї події договір, як підстава для виникнення кредитного правовідношення у повному обсязі, вважається таким, що відбувся.

Правовідношення, що виникло, є зобов'язанням. У подальшому сторони, в залежності від суб'єктивного становища, виконують обов'язок вчинити дію чи здійснюють вимоги, визначені змістом правовідношення, відповідно до умов договору, тобто виконують зобов'язання.

Порядок виконання та припинення зобов'язання регулюється Цивільним кодексом України.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у спірних правовідносинах відсутні підстави для зміни кредитного договору, обумовленні ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку з відсутністю одночасно чотирьох умов визначених діючим законодавством, а також у зв'язку з тим, що виникнення кредитного правовідношення між сторонами кредитного договору вже відбулось, зобов'язання банком вже виконано, а кредитні кошти позичальником вже прийнято та використано.

Розглядаючи заявлений спір, суд також враховує недоведеність посилань позивача. Так, у позовній заяві вказується на те, що для позивача істотно змінилися обставини, якими він керувався при укладені кредитного договору, що виявилося у неможливості ведення господарської діяльності через окупацію Автономної республіки Крим Російською Федерацією та проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. При цьому, як доказ зазначених обставин позивачем надає копії договорів купівлі-продажу товарів від 21.11.2012 № 372 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредо- Капітал-Краматорськ" (Донецька область, м. Краматорськ); від 29.05.2012 № 255 з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (м. Донець); від 05.12.2012 № 388 з фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 (Автономна республіка Крим, м. Сімферополь).

Відповідно до п. 10.1 цих договір строк їх дії становить до 01.03.2013, а п. 10.2 передбачено можливість автоматичної пролонгації договорів на один календарний рік. Тобто, максимальний термін строку дії зазначених договорів це - 01.03.2014. Отже, на час зміни обставин, на які посилається позивач, строк зазначених договорів вже закінчився.

Виходячи з приписів ст. 4-3 Господарського процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального Кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Проте, позивачем не подано фактичних даних, що достовірно стверджують обставини, покладені в основу обґрунтування позовних вимог.

Крім того, суд приймає до уваги, позивач просить зменшити процентну ставку до 4,8 %, починаючи з 20.02.2014, але до 22.09.2014 позичальник сплачував заборгованість за процентами, нарахованими у розмірі 10,50 % річних, і у цей період позичальник не звертався до банку із заявами про зменшення процентної ставки, що свідчить про те, що зазначений розмір процентної ставки його повністю влаштовував.

За твердженнями відповідача, не запереченими позивачем, виконання свого обов'язку зі сплати процентів позичальник припинив після 23.10.2014, причому, починаючи з 24.10.2014 ним не було здійснено жодних платежів, які б свідчили про бажання та можливість здійснювати хоч якісь платежі за нарахованими процентами. Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що позивач у подальшому погашатиме проценти за користування кредитом, нараховані у розмірі 4,8 %. При цьому, суд враховує, що заборгованість за процентами, нарахованими станом на 13.08.2015, вже стягнута з позичальника на користь позикодавця рішенням Господарського суду Харківської області від 02.09.2015 у справі № 922/202/15 у розмірі 107 172,86 Євро.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача у зв'язку з відмовою у позові.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 28.10.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина