ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2015 р.Справа № 922/976/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Харківського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, м. Харків в інтересах держави в особі 1. Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, смт. Вільшани 2. Державної екологічної інспекції у Харківській області, м. Харків
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне", смт. Вільшани
про стягнення 108 328,00 грн.
за участю представників:

прокурора - Боброва С.С., посвідчення №026273 від 15.05.2014 р.

1-го позивача - не з'явився

2-го позивача - ОСОБА_1, довіреність №01/01-24/05-14 від 08.01.2014 р.,

ОСОБА_2, довіреність №1620/01-25/09-14 від 25.05.2015 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Харківський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області (1-го позивача) та Державної екологічної інспекції у Харківській області (2-го позивача) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" (відповідача) про стягнення з відповідача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області на р/р 0204 Вільшанської селищної ради у Дергачівському районі Харківської області, УДСКСУ у Дергачівському районі Харківської області 37981703, МФО 851011 для зарахування надходжень по коду бюджетної класифікації 24062100 "Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності" шкоди, завданої самовільним спеціальним водокористуванням в розмірі 108328,00 грн. Прокурор у позовній заяві також просить суд покласти на відповідача судові витрати та забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві.

Ухвалою суду від 09.07.2014 р. відмовлено у заяві прокурора про забезпечення позову (т. 1 а.с. 113-114).

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.07.2014 р. у справі № 922/976/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 р., в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2014 р. рішення господарського суду Харківської області від 28.07.2014 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 р. у справі № 922/976/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.02.2015 р. у справі № 922/976/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 р., в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 10.02.2015 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 р. у справі № 922/976/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

У постанові Вищого господарського суду України від 21.07.2015 р. у даній справі, окрім іншого, зазначено, що судові рішення підлягають скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням судами норм матеріального (статей 44, 48, 49, 110, 111 Водного кодексу України, статей 47, 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 23 Кодексу України про надра, стаття 1166 Цивільного кодексу України) та процесуального (статей 47, 32, 43 Господарського процесуального кодексу України) права, відповідно до статті 111-10 Господарського процесуального кодексу України.

На думку касаційної інстанції, судами безпідставно відхилено посилання прокурора на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 44, 48, 49, 110, 111 Водного кодексу України та статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища". В порушення статті 43 Господарського процесуального кодексу України судами взято до уваги у якості належного доказу лише довідку від 09.02.2012 р., проте не взято до уваги відомості, обліковані у звіті 2-ТП та довідку від 19.06.2013 р., якими підтверджено дані про кількість та період забраної товариством води.

Крім того, Вищий господарський суд України у своїй постанові вказав на безпідставність висновків судів про відсутність повного складу господарського правопорушення через недоведення протиправної поведінки відповідача. Протиправна поведінка відповідача у заподіянні збитків внаслідок самовільного водокористування без відповідного дозволу підтверджується документами, складеними за результатами перевірок: ОСОБА_3 перевірки від 26.06.2013-16.07.2013 р. №819/01-03/06-11, приписом від 23.09.2013 р. №06-22-187, розрахунком шкоди, обрахованої відповідно до ОСОБА_2 розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону і раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 20.07.2009 №389; які не оскаржені відповідачем та не визнані незаконними у встановленому чинним законодавством порядку. Наявність збитків, завданих саме самовільним спецводокористування, підтверджується 2-м позивачем у розрахунку, який здійснено на підставі ОСОБА_2.

У постанові касаційної інстанції також зазначено про необґрунтованість тверджень суду про те, що розрахунок шкоди позивач здійснив без врахування пункту 14.1.59 статті 14, пункту 325.9 статті 325 Податкового кодексу України статей 1, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", оскільки відповідач, здійснюючи водопостачання зі свердловини мешканцям, у розумінні вказаних норм закону, надавав житлово-комунальні послуги і діяв як житлово-комунальне підприємство.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Прокурор та представник 2-го позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. 2-й позивач подав до суду письмові пояснення стосовно забору відповідачем води у спірний період із шахтного колодязя (вх.№43755 від 29.10.2015 р.), які долучено до матеріалів справи.

Представник 1-го позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. У наданих до суду письмових поясненнях (вх.№38492 від 24.09.2015 р., т. 3 а.с. 108-109) позовні вимоги прокурора підтримав повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. У попередніх судових засіданнях та у відзиві на позовну заяву (вх.№39097 від 29.09.2015 р., т. 3 а.с. 152-157) позовні вимоги не визнавав, просив в позові відмовити. Наполягав на тому, що відповідач мав право без отримання будь-яких дозволів здійснювати використання підземних вод, оскільки шахтний колодязь, з якого відповідач у спірний період здійснював водозабір, належить відповідачеві на праві колективної власності, видобування підземних вод здійснювалось відповідачем для господарсько-побутових потреб та централізованого господарсько-питного водопостачання і продуктивність водозаборів підземних вод не перевищувала 300 мЗ на добу.

Відповідач також вважає, що наданий прокурором на підтвердження факту об'єму забраної відповідачем води у спірний період документ СТОВ "Вільне" від 19.06.2013 р. є листом, а не довідкою у розумінні п.4.4. ДСТУ 4163-2003, оскільки він не містить назви виду документа, а тому цей лист не може бути допустимим і належним доказом на підтвердження об'ємів забраної води.

При цьому відповідач зазначив, що лист СТОВ "Вільне" складено 19.06.2013 р., а перевірка СТОВ "Вільне" проводилася в період з 26.06.2013 р. по 16.07.2013 р., тобто даний лист складено раніше ніж була розпочата перевірка та об'єктивно не може підтверджувати дані, які мають бути встановлені під час перевірки.

Окрім того, відповідач вважає, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заподіяної шкоди. При цьому відповідач наполягає на тому, що насос на шахтному колодязі працював лише 6 годин на добу, тому обсяг води не може складати 2200 м3 за 23 календарних дня. На підтвердження відомостей про час роботи насосного обладнання у спірний період протягом 6 годин та щодо допущенної помилки в дебеті шахтного колодязя відповідач надав пояснення робітника СТОВ "Вільне" водокачки ОСОБА_3 та колишнього головного бухгалтера СТОВ "Вільне" ОСОБА_4 (т. 3 а.с. 218-219).

Відповідач також зазначив, що СТОВ "Вільне" є підприємством, яке надавало комунальні послуги з водопостачання мешканцям с. Вільшани, тому підлягає застосуванню коефіцієнт 0,3 в порядку пункту 325.9 статті 325 Податкового кодексу України.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що ані прокурором, ані позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення як єдиної підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Ухвалою суду від 29.09.2015 р. у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.

Ухвалою суду від 12.10.2015 р. задоволено клопотання прокурора про продовження строку розгляду спору поза межами 2-х місячного терміну вирішення спорів.

У судових засіданнях оголошено перерву: 10.09.2015 р. до 24.09.2015 р., 22.10.2015 р. до 29.10.2015 р.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора, представників 2-го позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані ними докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Харківською міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері проведено перевірку за матеріалами Державної екологічної інспекції у Харківській області, за фактом спричинення державі збитків внаслідок здійснення забору підземної води СТОВ "Вільне" (відповідачем по справі) без дозволу на спеціальне водокористування.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Державної екологічної інспекції у Харківській області від 19.06.2013 р. № 819/01-03 та направлення на проведення планового заходу від 19.06.2013 р. (т. 1, а.с. 40-41), державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Харківської області у період з 26 червня по 16 липня 2013 р. проведено планову перевірку щодо додержання вимог природоохоронного законодавства в діяльності СТОВ "Вільне", за результатами якої складено ОСОБА_3 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічним речовинами № 819/01-03/06-11 (надалі - ОСОБА_3 перевірки) (т. 1 а.с. 16-34).

Перевіркою встановлено, що 22.10.2009 р. СТОВ "Вільне" отримало дозвіл на спеціальне водокористування Укр. №4641 А/ХАР зі строком дії 3 роки, а саме до 29.07.2012 р., згідно з яким використовує 3 свердловини та шахтний колодязь для видобування води для задоволення виробничих та госппобутових потреб.

30.07.2012 р. дозвіл СТОВ "Вільне" на спеціальне водокористування Укр. №4641 А/ХАР від 22.10.2009 р. завершився і в подальшому не використовувався.

З матеріалів справи встановлено, що 09.08.2012 року року СТОВ "Вільне" подано заяву до державного адміністратора Єдиного дозвільного центру м. Харкова на отримання дозволу на спеціальне водокористування.

22.08.2012 р. відповідач отримав новий дозвіл на спеціальне водокористування Укр. №5969/Хар, яким передбачено аналогічні умови спецводокористування зі строком дії до 22.08.2015 року.

Таким чином, вказаною перевіркою виявлено порушення ст. ст. 44, 48, 49 Водного кодексу України та встановлено, що у період з 30.07.2012 р. по 21.08.2012 р. відповідачем було здійснено забір 2200 м3 води із шахтного колодязя на виробничі потреби та для передачі населенню без відповідного дозволу на спеціальне водокористування.

Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Харківської області ОСОБА_5 винесено припис від 23.09.2013 р. №06-22-187, яким СТОВ "Вільне" зобов'язано усунути порушення, виявлені під час перевірки, у строки, визначені у приписі (т. 1 а.с. 35-37).

Державною екологічною інспекцією у Харківській області (2-м позивачем) на підставі "ОСОБА_2 розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затвердженої указом Міністерства охорони навколишнього природного середовищу України № 389 від 20.07.2009 р. (надалі - ОСОБА_2) було розраховано шкоду (збитки), заподіяної державі внаслідок самовільного використання води з водного об'єкту за період з 30.07.2012 р. по 21.08.2012 p., загальний розмір якої склав 108328,00 грн. (розрахунок від 29.01.2014 p., т. 1 а.с. 42).

Даний розрахунок разом з претензією № 31 від 29.01.2014 р. (т. 1 а.с. 38-39) про сплату шкоди у добровільному порядку було надіслано відповідачеві, але не оплачено, що і стало підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на положення ст. 14 Конституції України, ст. ст. 44, 48, 49, 110, 111 Водного кодексу України, ст. ст. 38, 47, 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 21.07.2015 р., суд дійшов таких висновків.

Предметом розгляду даної справи є спір про стягнення з відповідача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області шкоди, завданої самовільним спеціальним водокористуванням в розмірі 108328,00 грн.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних/обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Разом з тим, в пунктах 1.3., 1.6. роз'яснень Вищого господарського суду України № 02-5/744 від 27.06.2001 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" зазначено, що розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності, як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та вина відповідача. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника.

Стосовно наявності протиправної поведінки відповідача, суд встановив наступне.

Стаття 13 Конституції України встановлює, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права масності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Згідно ст. 1 Водного Кодексу України (надалі - ВК України) водокористуванням є використання вод (водних об'єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об'єктів).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

В п. 4.5.2. роз'яснення Вищого господарського суду України від 27.06.2001 р. № 02-5/744 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" зазначено, що використання природних ресурсів без відповідного дозволу є самовільним.

На підтвердження факту противоправної поведінки відповідача прокурором надано ОСОБА_3 перевірки № 819/01-03 (т. 1 а.с. 16-34), яким встановлено здійснення СТОВ "Вільне" у період з 30.07.2012 р. по 21.08.2013 р. забору 2200 м3 води із шахтного колодязя на виробничі потреби та для передачі населенню без спеціального дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням статей 44, 48, 49 ВК України.

23.09.2013 р. державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Харківської області ОСОБА_6 було винесено припис №06-22-187, яким зобов'язано СТОВ "Вільне" усунути порушення, виявлені під час перевірки, у строки, визначені у приписі (т. 1 а.с. 35-37).

Вищий господарський суд України у своїй постанові зазначив про те, що протиправна поведінка відповідача у заподіянні збитків внаслідок самовільного водокористування без відповідного дозволу підтверджується документами, складеними за результатами перевірки: ОСОБА_3 перевірки від 26.06.2013-16.07.2013 р. №819/01-03/06-11, приписом від 23.09.2013 р. №06-22-187, розрахунком шкоди, обрахованої відповідно до ОСОБА_2 розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону і раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 20.07.2009 №389; які не оскаржені відповідачем та не визнані незаконними у встановленому чинним законодавством порядку.

Під час розгляду справи відповідач, окрім іншого, посилався на норми статті 23 Кодексу України про надра, як на підставу звільнення його від обов'язку отримати дозвіл на спецводокористування.

Проте, проаналізувавши дану позицію відповідача, суд дійшов висновку, що стаття 23 Кодексу України про надра не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з таких підстав.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року N 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Статтею 23 Кодексу України про надра закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснює господарську діяльність, у тому числі використовує шахтний колодязь на земельній ділянці площею 3083,3 га, що передано йому у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом на право колективної власності на землю від 13 лютого 1997 року, видобуває підземні прісні води у господарських та господарсько-побутових цілях.

При цьому у період з 30.07.2012 року по 21.08.2012 року у відповідача був відсутній дозвіл на спеціальне водокористування.

Слід також зауважити, що спірні водні правовідносини, які пов'язані з обов'язковістю отримання відповідачем дозволу на спецводокористування , вичерпно врегульовані статтями 44, 48, 49 ВК України як нормами спеціального закону. В свою чергу, стаття 23 Кодексу України про надра звільняє певних суб'єктів (землевласників і землекористувачів в межах наданих їм земельних ділянок) від отримання спеціальних дозволів на користування надрами, що не слід ототожнювати з дозволами на спецводокористування. Даний висновок викладено у постанові ВГСУ від 04.06.2014 року № 916/1321/13 та постанові касаційної інстанції від 21.07.2015 року у даній справі.

З огляду на вищевикладене, суд вважає факт наявності протиправної поведінки з боку відповідача, яка полягає у самовільному використанні ним водних ресурсів, тобто використанні цих ресурсів за відсутності дозволу на спеціальне водокористування, доведеним.

Щодо наявності збитків, завданих самовільним спецводокористуванням, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 110 ВК України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Водокористувачі звільняються від відповідальності за порушення водного законодавства, якщо вони виникли внаслідок дії непереборних сил природи чи воєнних дій.

Згідно зі ст. 111 ВК України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Нормами ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів у разі самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування) регламентується Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 року № 389 та зареєстрованою в Мін'юсті України від 14.08.2009 за № 767/16783 (надалі - ОСОБА_2).

Розмір збитків, завданих відповідачем внаслідок самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозволу на спеціальне водокористування за період з 30.07.3012 року по 21.08.2012 року визначено позивачем у розрахунку, який здійснено на підставі п. 9.1. Методики за формулою (3сам = 100 х W х Тар). Загальний розмір збитків за період з 30.07.2012 р. по 21.08.2012 p. склав 108328,00грн. (розрахунок від 29.01.2014 p., т. 1 а.с. 42).

Перевіривши даний розрахунок суд встановив таке.

Згідно з п. 9.1. Методики розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), здійснюється за формулою (3сам = 100 х W х Тар) де:

W - об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), куб.м;

Тар - розмір, грн/100 куб.м, аналогічний ставці збору за спеціальне використання води, встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення (для води з лиманів - розмір, грн/100 куб.м, аналогічний ставці збору за спеціальне використання поверхневих вод для показника "Інші водні об'єкти", встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення).

Відповідно до п. 9.2. Методики фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

При здійсненні розрахунку збитків позивач для визначення кількості (об'єму) та періоду забраної відповідачем без дозволу на спеціальне водокористування води використав відомості, обліковані відповідачем у звіті 2-ТП та довідку від 19.06.2013 р. (а.с. 47-50).

При цьому відповідач вважає надану прокурором довідку СТОВ "Вільне" від 19.06.2013 року (а.с. 47-50) не довідкою, а листом, оскільки вона не відповідає вимогам ДСТУ 4163-2003, зокрема, не містить назви виду документа, і тому не є належним доказом об'єму і періоду забраної відповідачем води. При цьому відповідач зазначив, що лист СТОВ "Вільне" складено 19.06.2013 р., а перевірка СТОВ "Вільне" проводилася в період з 26.06.2013 р. по 16.07.2013 р., тобто даний лист складено раніше ніж була розпочата перевірка та об'єктивно не може підтверджувати дані, які мають бути встановлені під час перевірки.

Проаналізувавши доводи відповідача, суд вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України "Про стандартизацію" національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обовязковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 9.2. Методики фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

При цьому ОСОБА_2 не містить чітко встановленої форми довідки суб'єкта господарювання.

Зі змісту довідки СТОВ "Вільне від 19.06.2013 р. вбачається, що відповідачем без дозволу на спеціальне водокористування в період з 30.07.2012 р. по 21.08.2012 р. на виробничі потреби та для передачі населенню з шахтного колодязя було забрано 2200 м3 води. Дана довідка підписана директором СТОВ "Вільне" та завірена печаткою товариства. З огляду на викладене суд вважає дану довідку належним і допустимим доказом у даній справі в обґрунтування об'єму та періоду забраної відповідачем без дозволу на спеціальне водокористування.

Слід також зазначити, що відображені у довідці відомості щодо об'єму та періоду забраної води не суперечать відомостям, облікованим відповідачем у Звіті про використання води за ІІІ квартал 2012 року (форма №2-ТП) (т. 1 а.с. 45-46).

Даний висновок узгоджується з висновком Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 21.07.2015 року у даній справі, де зазначено, що судами в порушення статті 43 ГПК України не взято до уваги відомості, обліковані у звіті 2-ТП та довідку від 19.06.2013 р., якими підтверджено дані про кількість та період забраної товариством води.

Крім того, з ОСОБА_3 перевірки та наказу Державної екологічної інспекції у Харківській області від 19.06.2013 року № 819/01-03 "Про проведення планового заходу (перевірки) СТОВ "Вільне" вбачається, що проведена позивачем перевірка була плановою, відтак відповідач, як особа, яка була завчасно обізнана про факт проведення цієї перевірки та повинна була підготуватись до неї, мав достатні підстави для складення довідки саме 19.06.2013 року.

При цьому суд відхиляє і доводи відповідача про те, що насос на шахтному колодязі працював лише 6 годин на добу, тому обсяг забраної води не може складати 2200 м3 за 23 календарних дня. На підтвердження цих тверджень відповідач надав до суду пояснювальні записки колишніх працівників СТОВ "Вільне" ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Даний висновок суду ґрунтується на такому.

Згідно з дозволами на спеціальне водокористування від 22.10.2009 р. № 4641 А/Хар. та від 22.08.2012 р. №5969 А/Хар. колодязь має 4 куб.м./год., облік забраної підземної води ведеться по часу роботи насосного обладнання.

Згідно з дозвільними документами СТОВ "Вільне", 90 % забраної води подається населенню с. Вільшани (приблизно 520 чоловік), тобто забір води не може бути почасовий і складати 6 годин на добу, оскільки населення здійснює забір вільно та цілодобово.

Відповідно до Звіту про використання води СТОВ "Вільне" за III квартал 2012 р. (форма №2-ТП) (т. 1 а.с. 45-46) СТОВ "Вільне" за серпень 2012 року використало 3000 м3, аналогічна інформація міститься у звіті за II квартал 2012 року за липень 2012 р., тобто СТОВ "Вільне" у середньому на добу використовує 97 м3 (3000 м3/31 день).

Крім того, як було зазначено вище, згідно з п. 9.2. Методики фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

Відповідно до частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, надані відповідачем до матеріалів справи пояснювальні записки колишніх працівників СТОВ "Вільне" не можуть вважатися належними доказами на підтвердження об'єму та періоду забраної води, оскільки вони не передбачені як такі п. 9.2. Методики та не є ані первинною документацією товариства, ані документами статистичної звітності.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що обсяг забраної відповідачем води у розмірі 2200 м3 за період з 30.07.2012р. по 21.08.2012 р., використаний позивачем під час нарахування розміру шкоди, є вірним.

Щодо застосування до спірних правовідносин коефіцієнту 0,3 в порядку пункту 325.9. статті 325 Податкового кодексу України суд встановив таке.

Основним видом діяльності СТОВ "Вільне" є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (код за КВЕД 01.11) та вантажний автомобільний транспорт (код за КВЕД 49.41), що підтверджується витягом з ЄДР, а також довідкою відповідача від 19.06.2013 р. за підписом директора.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно зі ст. 10 вказаного Закону для підтвердження відповідності дотримання вимог кодексів усталеної практики, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил фізичні та юридичні особи виконавці певних видів житлово-комунальних послуг отримують сертифікат відповідності якості цих послуг згідно із законом. Порядок видачі і позбавлення сертифіката, термін його дії, а також вичерпний перелік видів житлово-комунальних послуг, які підлягають сертифікації, встановлює Кабінет Міністрів України. Певні види господарської діяльності у сфері житлово-комунальних послуг підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

За таких обставин, враховуючи відсутність у відповідача будь-якого сертифікату або ліцензії на здійснення житлово-комунальних послуг, СТОВ "Вільне" не є підприємством, яке надає житлово-комунальні послуги в розумінні чинного законодавства, та як наслідок коефіцієнт 0,3 в порядку пункту 325.9 статті 325 Податкового кодексу України не підлягає застосовуванню.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що в діях СТОВ "Вільне" наявні достатні підстави для покладення на нього відповідальності за заподіяну шкоду, зокрема, протиправна поведінка відповідача полягає у самовільному водокористуванні, що підтверджується ОСОБА_3 перевірки та приписом Державної екологічної інспекції у Харківській області від 23.09.2013 р. №06-22-187, наявна сама шкода, яку обраховано позивачем відповідно до ОСОБА_2, а також причинний зв'язок, що виражений у заподіянні вказаної шкоди саме протиправною поведінкою відповідача.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області (2-го позивача) шкоди, завданої самовільним спеціальним водокористуванням, в розмірі 108 328,00 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача в повному обсязі (в розмірі 2 166,56 грн.) на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13 Конституції України, ст. ст. 38, 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. ст. 1, 13, 44, 48, 49, 50, 68, 69, 110, 111 Водного кодексу України, ст. 23 Кодексу України про надра, ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 23 Закону України "Про стандартизацію", ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" (вул. Нові будинки, 10, с. Вільшани, Дергачівський район, Харківська область, 62320, ) на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області (Держпром, 1-й під'їзд, 2-й поверх, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022, , на р/р 0204 Вільшанської селищної ради у Дергачівському районі Харківської області, УДСКСУ у Дергачівському районі Харківської області, МФО 851011 для зарахування надходжень по коду бюджетної класифікації 24062100 "Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності") шкоду, завдану самовільним спеціальним водокористуванням в розмірі 108328,00 грн.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" (вул. Нові будинки, 10, с. Вільшани, Дергачівський район, Харківська область, 62320, ) на користь державного бюджету України (61166, м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі, , п/р 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2165,56 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.11.2015 р.

Суддя ОСОБА_7