ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2015 р. Справа №914/2150/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Мельник Г.І.

ОСОБА_1

при секретарі Гарматі О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів, м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 03.09.2015р. (суддя Фартушок Т.Б.)

по справі №914/2150/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ, м.Луцьк

до відповідача: Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів, м.Львів

про стягнення основного боргу, пені, штрафу, процентів річних та збитків в сумі 30 188,37грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача (апелянта): не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.09.2015р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ, м.Луцьк задоволено частково. Стягнуто зі Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" 4 000,00грн. основного боргу, 7 149,75 грн. пені, 1 294,90 грн. штрафу, 4 909,11 грн. процентів річних, 1 041,39грн. судового збору. В частині стягнення 7 948,95грн. основного боргу провадження у справі припинено. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Спільне підприємство Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів, м.Львів, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернулось з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, та просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не надав належної оцінки тому факту, що затримка у перерахуванні коштів на рахунок позивача виникла не з вини відповідача, а з вини банку, який обслуговує кредитора. Штрафні санкції за несвоєчасну плату за надані паливно-мастильні матеріали, вказані у договорі, надто завищені порівняно з сумою боргу і суд мав можливість згідно зі ст.233 ГК України зменшити їх розмір. Апелянт визнає суму основного боргу і готовий її сплачувати, однак штрафні санкції виникли не з його вини, тому заперечує проти їх стягнення, і просить суд скасувати рішення господарського суду Львівської області та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, штрафу і процентів річних.

05.10.2015р. на адресу суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких апелянт вказує на те, що відповідно з тим, що рішенням суду першої інстанції було стягнуто суму боргу у розмірі 4 000, 00грн., штрафні санкції теж мають бути перераховані відповідно до вказаної суми основного боргу. Також апелянт вказує на те, що 35% річних, як вказано в укладеному між сторонами договорі значно перевищують розмір, визначений у ст.625 ЦК України, що не було враховано судом першої інстанції, і не було зменшено розмір штрафних санкцій за невчасне виконання грошових зобовязань не з вини відповідача.

У судовому засіданні 07.10.2015р. представник відповідача (апелянта) підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення господарського суду Львівської області і відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, штрафу і процентів річних.

28.10.2015р. на адресу суду надійшло клопотання представника апелянта про відкладення розгляду апеляційної скарги у звязку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

У судовому засіданні суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання апелянта, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З урахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представника відповідача (апелянта).

Позивач у судові засідання 07.10.2015р. та 28.10.2015р не зявився. Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення з відповідною ухвалою суду. Про наявність поважних причин неявки у судове засідання апеляційної інстанції уповноваженого представника суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22, 96 ГПК України, не скористався.

Відповідно ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.102 ГПК України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України складено протокол судового засідання.

Дослідивши докази матеріалів справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ та Спільним підприємством Товариство з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів було укладено договір №С11288 купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів (далі по тексту - Договір).

Відповідно до п.2.1 Договору, продавець зобовязується передавати у власність покупця через АЗС (АЗК), що розміщені на території України з використанням смарт-карт паливно-мастильні матеріали (далі по тексту ПММ), а покупець зобовязується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість.

Пунктами 3.5 та 3.6 Договору встановлено, що приймання-передача ПММ по кількості та асортименті здійснюється покупцем (Довіреною особою покупця) на терміналі АЗС за показниками сумарних лічильників паливнороздавальної колонки, згідно кількісних показників чека з РОS-терміналу або спеціальної відомості, після чого претензії по кількості та асортименті ПММ продавцем не приймаються; враховуючи періодичність та ритмічність поставок ПММ покупцю протягом дії даного договору, продавець формує протягом місяця накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей та податкові накладні. При цьому, по факту відпуску ПММ продавцем за відповідний період надається покупцю для підписання акт приймання-передачі та видаткова накладна; акт приймання-передачі підтверджує факт передачі ПММ у власність покупця за відповідний період; вищевказані документи надаються покупцеві для підписання після 7 робочого числа місяця наступного за звітним.

Згідно з п.4.1 Договору, ціна ПММ визначається на момент поставки (вибірки) згідно зазначеної ціни на кожну марку ПММ в інформаційному табло АЗС; сторони погодили, що ціна ПММ є узгодженою, коли покупець (Довірена особа) здійснили вибірку ПММ з АЗС на умовах даного Договору та отримали документ, що визначений у п.3.5; ціна ПММ відображається в чеку з POS-термінала, відомості та підтверджується видатковими накладними або актами приймання-передачі.

У п.4.4 Договору зазначено, що оплата вартості відпущених (поставлених) ПММ здійснюється періодично протягом 7 календарних днів з моменту фактичного отримання покупцем (Довіреною особою) ПММ на АЗС. При цьому, оплата здійснюється за ціною, встановленою на день відпуску ПММ.

Відповідно до п.5.1.1 Договору, покупець зобовязаний належно виконувати умови Договору, в т.ч. вчасно та в повному обсязі здійснювати оплату вартості отриманих ПММ у відповідності до умов Розділу 4 та/або відповідних додатків чи доповнень до Договору.

Договір підписано та скріплено відбитками печаток Сторін.

Господарським судом Львівської області встановлено, що на виконання умов Договору Позивачем поставлено, а Відповідачем отримано Товар згідно актів прийому-передачі ПММ на загальну суму 1 291 112,38 грн. Відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений товар на загальну суму 1 278 163,43 грн. З урахуванням чого станом на 01.07.2015р. борг відповідача перед позивачем за договором складав 12 948,95 грн.

Також господарським судом встановлено, що платіжним дорученням №14 від 02.07.2015р. відповідачем оплачено позивачу 1 000,00 грн. Зазначена оплата прийнята позивачем та зарахована в якості часткового погашення основного боргу за договором. Відповідно до позовної заяви заборгованість позивачем розрахована станом на 01.07.2015р. Позовну заяву подано до суду 03.07.2015р. З урахуванням викладеного відповідачем здійснено часткову оплату основного боргу в розмірі 1 000,00грн. до подання позову.

Одночасно, у процесі розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було здійснено часткову оплату основного боргу на загальну суму 7 948,95 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) зазначається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.174 ГК України господарське зобов'язання виникає, зокрема, з господарського договору.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. зазначено, що підписання покупцем актів прийому продукції, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і яка відповідає вимогам, зокрема, ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України (далі по тексу ЦК України).

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір №С11288 від 26.12.2013р. за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем повністю доведено та обґрунтовано факт виникнення господарського зобовязання відповідача з оплати за поставлені ПММ та задоволено до стягнення основний борг у сумі 4 000,00 грн. (із заявленої до стягнення 12 948,95 грн.), оскільки позивачем розраховано основний борг станом на 01.07.2015р., позовну заяву подано до суду 03.07.2015р., а 02.07.2015р. відповідачем було проведено оплату суми основного боргу в розмірі 1 000,00 грн., тому в цій частині, як вірно зазначив господарський суд, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. В той же час, в частині стягнення суми основного боргу, яка була сплачена відповідачем протягом розгляду справи у сумі 7 948,95 грн., господарський суд дійшов вірного висновку про припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Щодо стягнення штрафу та пені.

Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань зазначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також пунктом 9.2 договору встановлено, що у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно умов Розділу 4 даного договору, покупець зобов'язується на користь продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у випадку непогашення заборгованості протягом більш як 30 календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості, покупець зобов'язаний додатково, крім пені, сплатити на користь продавця штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.

Перевіривши розрахунки штрафу та пені, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача 1 294,90 грн. штрафу та 7 149,75 грн. пені.

Щодо стягнення 35% річних.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.9.3 договору зазначено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання, згідно умов даного договору, покупець повинен сплатити проценти в розмірі 35% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення, згідно зі ст.625 ЦК України.

Враховуючи те, що сторонами в договорі передбачений інший розмір процентів, ніж встановлений законодавчо, відповідно до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення договору.

У п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.10.2013р. викладена аналогічна позиція ВГС України, а саме, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (п.4.2 Постанови).

Відтак, апеляційний господарський суд вважає, що господарський суд дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 35% річних у сумі 4 909,11грн., оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, нарахування 35% річних є законним, а їх розрахунок, наявний в матеріалах справи, є арифметично вірним.

Одночасно, колегія суддів вважає обґрунтованим і вірним висновок господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 885,66 грн. збитків, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ, виходячи з наступного.

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору продавець має право стягнути завдані збитки, спричинені несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ та зміні курсу долара США до гривні, які обраховуються за відповідною формулою.

В силу ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності згідно ст.623 ЦК України та ст.224 ГК України.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність правопорушення, що включає в себе певні елементи, зокрема, збитки, протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки, причинний зв'язок між ними, вину.

Відсутність хоча б одного елементу складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є мірою відповідальності, що застосовується за наявності вини заподіювача шкоди і причинного зв'язку між самою шкодою та неправомірними діями особи, що заподіяла шкоду. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

Відповідно до ч.2 ст.34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням того, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували факт понесення позивачем збитків, факт заподіяння відповідачем позивачу збитків внаслідок неналежного виконання умов договору, вини відповідача та наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, то господарський суд дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, внаслідок їх недоведеності.

Враховуючи викладене, перевіривши розрахунки штрафу, пені та 35% річних, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, колегія суддів вважає, що господарський суд Львівської області правильно застосував норми матеріального права і дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно тверджень апелянта, на яких ґрунтується апеляційна скарга, щодо того, що порушення виконання зобовязань за договором сталось не з його вини, а з вини ПАТ ЕНЕГОБАНК, колегія суддів зазначає наступне. Пунктом 30.1 ст.30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження; при цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону. Аналогічна правова позиція викладена у п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (із змінами та доповненнями). Відтак, твердження апелянта, викладені в апеляційній скарзі в обґрунтування підстав скасування рішення господарського суду, не приймаються колегією суддів до уваги, як необґрунтовані.

Щодо доводів апелянта стосовно обовязку суду першої інстанції зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки вони є неспіврозмірними з сумою основного боргу, апеляційний господарський суд зазначає таке. Статтями 233 ГК України та п.3 ч.1 ст.83 ГПК України дійсно передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій, однак це є правом, а не обовязком для суду, оскільки відповідна дія можлива за виняткових умов та з урахуванням ступеню виконання зобов'язання боржником; майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнових, але й інших інтересів сторін. Однак, враховуючи те, що позивачем було заявлено до стягнення 12 948,95 грн., з яких задоволено 4 000,00грн., а загальна сума задоволених штрафних санкцій складає 13 353,76грн., з урахуванням майнових та інших інтересів сторін, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки такий не є неспіврозмірним із заявленою до стягнення сумою основного боргу, яку відповідач протягом розгляду справи частково сплатив. Одночасно, враховуючи те, що, як зазначає апелянт, причини неналежного виконання зобовязання виникли з вини банку, до якого, як вже зазначено вище, боржник має право звернутися з вимогою щодо сплати пені, то такі доводи скаржника залишаються судом без задоволення.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, і, всупереч вищевказаним нормам ГПК України, скаржником не подано доказів, які б спростовували факти, викладені у позовній заяві, а твердження, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що апеляційна скарга Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів, м.Львів підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 03.09.2015р. по справі №914/2150/15 залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів, м.Львів залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 03.09.2015р. по справі №914/2150/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 30.10.2015р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді Г.І. Мельник

ОСОБА_1