ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2015 р.Справа № 916/2135/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів О.Л.Воронюка, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання Е.М.Вєлковій,

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача за первісним позовом: не з'явився,

від третьої особи: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфобіосервіспром"

на рішення господарського суду Одеської області від 10.08.2015р.

у справі № 916/2135/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфобіосервіспром"

до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління Одеської обласної ради з майнових відносин

про визнання акту прийому-передачі нежитлових приміщень недійсним

та

за зустрічним позовом Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфобіосервіспром"

про розірвання договору оренди та стягнення 97 013,43 грн.,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інфобіосервіспром" звернулося з позовом до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання акту прийому-передачі нежитлових приміщень пам'ятки архітектури від 24.11.14р. недійсним з підстав його укладення під впливом обману, стягнення витрат по сплаті судового збору в сумі 1 218 грн. та витрати на послуги адвоката в сумі 20 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що відповідач, укладаючи з ним договір оренди майна від 24.11.2014р. та підписуючи оспорюваний акт прийому-передачі нежитлових приміщень, заздалегідь знав, що у нього немає жодних прав на систему зовнішнього електропостачання будівлі, яка передається в оренду, а отже, така будівля без забезпечення електропостачання не може використовуватися позивачем за призначенням згідно договору. Оскільки позивач при прийманні в оренду будівлі та підписанні оспорюваного акту не був повідомлений про вищевказану обставину, яка згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України є істотною, то вказаний правочин щодо прийому-передачі нежитлових приміщень слід вважати таким, що вчинений під впливом обману, що відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації звернулося з зустрічною позовною заявою в якій з урахуванням уточнень та збільшень позовних вимог просило стягнути з ТОВ „Інфобіосервіспром грошову суму у розмірі 97 013,43 грн., з яких сума орендної плати за січень-липень 2015р. 85 422,65 грн., сума пені 4 810,48 грн. за період з 16.02.2015р. по 10.06.2015р., 6 223,95 грн. за період з 11.06.2015р. по 10.08.2015р., 3 % річних у сумі 556,35 грн. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви відповідач за первісним позовом вказав на те, що з січня 2015р. до теперішнього часу ТОВ „Інфобіосервіспром припинило сплачувати грошові кошти за користування обєктом оренди, у звязку із чим у останнього виникла заборгованість у розмірі, що заявлена до стягнення та на яку відповідно до умов договору та чинного законодавства була нарахована пеня та 3 % річних. Крім того, з огляду на невиконання вищевказаним товариством умов договору, на підставі ст. 782 ЦК України відповідач за первісним позовом просив розірвати договір оренди.

06.07.2015р. ухвалою господарського суду Одеської області прийнято зустрічну позовну заяву Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Інфобіосервіспром.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.07.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за первісним позовом Управління Одеської обласної ради з майнових відносин.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.08.2015року у задоволенні первісного позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що позивачем належним чином не доведено укладення правочину під впливом обману, здійсненого збоку Управління охорони обєктів культурної спадщини, крім того акт прийому-передачі, який позивач оскаржує, не породжує самостійних прав чи обовязків, а є лише технічною фіксацією виконання умов договору. Зустрічний позов задоволено з підстав того, що позивач за первісним позовом не виконав свої зобовязання за укладеним між сторонами у справі договором оренди щодо своєчасної та повної орендної оплати, внаслідок чого має борг перед відповідачем за первісним позовом за період з січня 2015р. по липень 2015р. у сумі 85422 грн. 65 коп., а тому повинний сплатити не лише зазначену суму боргу, а й пеню у сумі 4 810,48 грн. за період з 16.02.2015р. по 10.06.2015р. та 6 223,95 грн. за період з 11.06.2015р. по 10.08.2015р., а також 3 % річних у сумі 556,35 грн. У зв'язку з порушенням позивачем за первісним позовом істотних умов договору щодо своєчасної та повної орендної сплати договір оренди розірвано.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням ТОВ „Інфобіосервіспром звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило його скасувати та прийняти нове, яким первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених у рішенні висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації заперечувало проти доводів викладених в апеляційній скарзі та просило суд відмовити скаржнику в задоволенні апеляційної скарги, рішення місцевого господарського суду залишити без змін та розглянути справу без участі представника відповідача за первісним позовом.

Управління Одеської обласної ради з майнових відносин у письмових поясненнях до апеляційної скарги просило суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Заслухавши представників скаржника та третьої особи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

22.09.2006 року рішенням Одеської обласної ради №73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено перелік об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює Одеська обласна рада. До вказаного переліку об'єктів ввійшла нежитлова будівля, що розташована за адресою: м. Білгород-Дністровський, вул. Леніна, 4, яка віднесена до об'єкту спільної власності сіл, селищ, міст області, повноваження щодо управління зазначеним об'єктом делеговано обласній державній адміністрації (т.2 а.с.30-39).

Рішенням Одеської обласної ради від 28.10.2011 року №288- VІ "Про орендодавців майна спільної власності територіальних громад області" вирішено визначити, що особами, уповноваженими управляти майном спільної власності територіальних громад області щодо об'єктів культурної спадщини, повноваження з управління якими делеговано обласною радою обласній державній адміністрації та виступати орендодавцями є Управління охорони об'єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації (т.2 а.с.55).

24.11.2014р. між Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та ТОВ „Інфобіосервіспром укладено договір оренди майна, будівлі, яка є памяткою архітектури культурної спадщини спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області (т.1а.с.34-39).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлову двоповерхову будівлю, яка відображена у технічному паспорті, виданому КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 04.11.2009р. загальною площею 123,1 кв.м., що розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леніна, 4, вартість якої згідно з незалежною оцінкою від 29.09.2014р., становить 45 4391 грн., з метою розміщення закладу медичного обслуговування населення.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта прийому-передачі майна.

Згідно з пунктами 3.5, 5.2 договору оренди під час дії зазначеного договору орендар понад орендної плати зобов'язаний своїми коштами сплачувати експлуатаційні витрати та комунальні послуги по використанню майна, його інженерних мереж і прилеглої території, а також своєчасно сплачувати податки, збори і платежі, в тому числі податок на землю, згідно з чинним законодавством України. Також встановлений обов'язок орендаря самостійно укладати договори на надання експлуатаційних та комунальних послуг по майну і його території з відповідними службами.

24.11.2014 року зазначене у даному договорі майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання - передачі нежитлових приміщень памятки архітектури (т.1 а.с.40-42).

В акті приймання-передачі вказано, що система зовнішнього електропостачання знаходиться в неробочому стані, технічний стан нежитлової будівлі в цілому задовільний. Елементи будівлі придатні до експлуатації, однак вимагають проведення поточного та вибіркового ремонту.

Акт приймання-передачі підписаний сторонами та скріплений відповідними печатками без будь-яких зауважень та заперечень.

Підставою для визнання недійсним підписаного між сторонами акту приймання - передачі нежитлових приміщень памятки архітектури позивач за первісним позовом вважає ту, що при підписанні вищевказаного акту відповідач за первісним позовом заздалегідь знав про відсутність у нього прав на систему зовнішнього електропостачання будівлі, з огляду на що в оренду була передана будівля не забезпечена енергопостачанням, тому спірний акт на його думку є таким, що був підписаний під впливом обману та повинен бути визнаний недійсним, а також приймаючи до уваги, що саме з моменту підписання оспорюваного акту у позивача за первісним позовом виник обовязок щодо сплати орендної плати, а у відповідача за первісним позовом відповідно право на її отримання, на думку позивача за первісним позовом, саме акт є правочином, що підлягає визнанню недійсним.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом фактично користувався орендованим приміщенням ще з 01.11.2013 року на підставі договору суборенди нежитлових приміщень укладеного з ТОВ "Ягер".

В свою чергу попереднім орендарем вказаного об'єкту оренди, а саме ТОВ "Ягер" на виконання мов договору оренди був укладений договір з Білгород-Дністровським РЕМ строком до кінця 2014 року на електропостачання будівлі за адресою вул. Леніна, 4, м. Білгород-Дністровський.

У зв'язку з закінченням терміну дії договору оренди, укладеного між ТОВ "Ягер" та Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, 18.09.2014 року попередній орендар при звільненні приміщення демонтував свій електролічильник, що призвело до знеструмлення будівлі (т.1 а.с.50).

Отже, як вбачається з викладеного та підтверджено представниками ТОВ "Інфобіосервіспром" в судовому засіданні апеляційної інстанції, позивач за первісним позовом укладаючи договір оренди 24.11.2014 р. з Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та підписуючи акт приймання-передачі нежитлових приміщень був заздалегідь обізнаний про неробочий стан електрообладнання та про знеструмлення приміщення, однак погодився з наявними обставинами та прийняв за актом прийманняпередачі нежитлову будівлю.

Відповідно до вимог ст. 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Наймодавець зобов'язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Наймач зобов'язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передача орендареві майна оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Приписами частини першої статті 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За таких обставин твердження позивача за первісним позовом щодо укладення акту приймання-передачі під впливом обману, здійсненого збоку Управління охорони обєктів культурної спадщини не заслуговує на увагу суду.

Слід також зазначити, що у відповідності до вимог статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, недодержання яких є підставою недійсності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що акт прийому-передачі, який позивач за первісним позовом просить визнати недійсним не породжує самостійних прав чи обовязків, а є лише технічною фіксацією виконання умов договору, оскільки предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Отже, підстави для задоволення первісного позову відсутні, у зв'язку з чим вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом судових витрат та витрат на послуги адвоката не підлягають задоволенню.

Стосовно зустрічного позову колегія суддів відзначає наступне.

Умовами договору визначено, що якщо орендар не вносить орендної плати протягом 60 діб понад строку їх сплати вказаного у п. 3.1, це є підставою для орендодавця щодо розірвання цього договору, що не звільняє орендаря від обовязків по сплаті пені та орендної плати за час користування майном.

Згідно з п. 3.1 договору орендна плата перераховується орендодавцю згідно з актом виконаних послуг щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним та визначається на підставі «Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу» і становить на базовий місяць розрахунку жовтень 2014р. 7 979,83 грн. На суму орендної плати нараховується ПДВ за ставкою 20% відповідно до діючого законодавства. Податок на додану вартість становить 1595,97 грн. Разом з ПДВ сума орендної плати за базовий місяць оренди становить 9 575,80 грн. Орендна плата за перший місяць оренди листопад 2014р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за листопад 2014р. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Індексація річної орендної плати проводиться один раз на рік на початку календарного року на підставі річних індексів інфляції. Орендна плата, сплачена несвоєчасно або не в повному обсязі, сплачується орендодавцеві з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.4 договору).

Строк дії договору визначено у пункті 9.1 у відповідності до якого цей договір діє з 24.11.2014р. і до 24.10.2017р.

В силу ст.193 ГК України, ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. п.1,2 ст. 762 ЦК України, яка кореспондується з ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст.19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар вносить орендну плату щомісячно, незалежно від результатів його господарської діяльності.

За період користування позивачем за первісним позовом майном з січня 2015р. по липень 2015р. позивачем за первісним позовом мав сплатити відповідачу за первісним позовом орендну плату у розмірі 85 422,65 грн. що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком.

Відповідно до п. 3.4 договору оренди плата, сплачена несвоєчасно або не в повному обсязі, сплачується орендодавцеві з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно зі ст. 610, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та умови договору оренди, позивач за первісним позовом, за несвоєчасну сплату орендної плати повинен сплатити пеню у сумі 4 810,48 грн. за період з 16.02.2015р. по 10.06.2015р. та пені у сумі 6 223,95 грн. за період з 11.06.2015р. по 10.08.2015р.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладено судом першої інстанції правомірно стягнуто з позивача за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом 3% річних у сумі 556,35 грн.

В зустрічній позовній заяві з урахуванням уточнень відповідач за первісним позовом просив суд розірвати договір оренди майна від 24.11.2014р.

Частиною 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується зі ст. 651 ЦК України передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобовязань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірний договір, укладений сторонами у справі, є особливим різновидом договору оренди комунального майна і правовідносини, що виникли між орендодавцем та орендарем, регулюються також положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" однією із істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобовязаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що позивач за первісним позовом в порушення взятих на себе зобовязань не сплачував своєчасно та в повному обсязі орендну плату. Зважаючи на викладене суд дійшов правомірного висновку, що зустрічні позовні вимоги про розірвання договору оренди підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що в процесі розгляду даної справи фактичні її обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження наданих сторонами в обґрунтування своїх доводів і заперечень доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та є безпідставними, оскільки зводяться до намагання бездоказово переоцінити встановлені судом обставини, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення не вбачається.

керуючись ст.ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 10.08.2015р. у справі № 916/2135/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 03.11.2015

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя В.Б. Туренко