КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2015 р. Справа№ 910/18330/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на ухвалу господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі № 910/18330/15 (суддя Яковенко А.В.) за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту зі страхових коштів.

ВСТАНОВИВ:

Черкаське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту зі страхових коштів.

Позов мотивовано неправомірним накладенням відповідачем арешту на страхові кошти Фонду, які згідно ч. 2 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" не можуть бути спрямованими на задоволення вимог кредиторів.

При цьому, позивач зазначає, що саме Фонд є власником коштів призначених для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, що знаходяться на окремому рахунку відкритому філією товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт" у АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Враховуючи наведене, позивач просить суд зняти арешт зі страхових коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у розмірі 33 552 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі № 910/18330/15 відмовлено у прийнятті даної позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

Дана ухвала мотивована тим, що оскільки заявником фактично оскаржуються дії Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві під час здійснення виконавчого провадження ВП №45038502, таке оскарження має відбуватись в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження", а не в порядку позовного провадження.

Крім цього, суд в ухвалі зазначив про те, що оскільки склад учасників спору не відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а також правовідносини між сторонами у справі не мають господарського характеру, даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

При цьому, суд зазначив, що даний спір підлягає вирішенню в адміністративному суді відповідно до ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі № 910/18330/15 скасувати та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач не є учасником виконавчого провадження він позбавлений права оскаржувати дії виконавчої служби, як в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, так і шляхом подання адміністративного позову.

Сторони правом на участь своїх представників у судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від сторін до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

У будь-якому разі відкладення розгляду справи не можливе через сплив 15-ти денного строку, встановленого ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України для розгляду апеляційних скарг на ухвали господарського суду.

Враховуючи належне повідомлення сторін, а також відсутність процесуального строку для відкладення розгляду справи, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Частиною 5 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню з наступних підстав.

Як вже зазначалось вище, Черкаське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту зі страхових коштів, що знаходяться на окремому рахунку, відкритому філією товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт" у АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Так, вказаний окремий рахунок було відкрито Смілянською філією товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт" у АТ "Райффайзен Банк Аваль" для зарахування страхових коштів.

У зв'язку примусовим виконанням судових наказів про стягнення зі Смілянської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт" заборгованості, відповідачем накладено арешт на кошти, що перебувають на рахунках боржника, у тому числі і на рахунку, відкритому для зарахування страхових коштів.

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано суду постанови про арешт коштів боржника.

При цьому, позивач зазначає, що саме він є власником коштів призначених для надання матеріального забезпечення застрахованим особам та які згідно ч. 2 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" не можуть бути спрямованими на задоволення вимог кредиторів.

Тому, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у прийнятті вказаної позовної заяви зазначив, що оскільки заявником фактично оскаржуються дії Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві під час здійснення виконавчого провадження, таке оскарження має відбуватись в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження", а не в порядку окремого позовного провадження.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду помилковим, з наступних підстав.

Згідно ч. 4. ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім цього, ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

За змістом вказаних норм розгляду господарським судом підлягають ті скарги на рішення, дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби, які подано прокурором або сторонами виконавчого провадження (стягувачем чи боржником), відкритого на підставі виданого господарським судом виконавчого документа; скарги ж, подані іншими, крім зазначених, особами розгляду в господарських судах не підлягають (п. 9.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

У даному випадку позивач не є учасником виконавчого провадження.

Так, згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом (ч.2 зазначеної статті 8 Закону України "Про виконавче провадження").

Як вбачається з постанов про арешт коштів боржником є Смілянська філія товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт", а стягувачами визначено фізичних осіб.

Отже, позивач не є стороною виконавчого провадження.

Також, Фонд не можна віднести й до інших учасників виконавчого провадження, визначених ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження".

За наведених обставин, позивач не може звернутися до господарського суду з відповідною скаргою на дії органів Державної виконавчої служби в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України.

Крім цього, оскільки Фонд не є учасником виконавчого провадження звернення з відповідним позовом до адміністративного суду є також неможливим.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, згідно вказаної статті мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою лише учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій.

Оскільки, позивач не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, яку залучено до проведення виконавчих дій, звернутися з даним позовом до адміністративного суду він не може.

В даному контексті також слід зазначити, що позов подано у зв'язку з наявністю спору про право - позивач вважає себе власником коштів, на які накладено арешт.

Дана обставина також виключає можливість віднесення даного спору до адміністративної юрисдикції.

При цьому, частиною першою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Якщо заперечення проти арешту (опису) майна, не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121 - 2 ГПК (п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

У даному випадку, оскільки позивач вважає себе власником коштів, на які накладено арешт, даний спір пов'язаний зі спором про право.

Отже, позивач має право заявити позов про зняття арешту із вказаних коштів.

Аналогічної позиції про те, що справи із вказаним предметом спору та визначенням відповідачем саме Державної виконавчої служби підлягають розгляду господарськими судами в порядку позовного провадження дотримується і Вищий господарський суд України в постанові від 17.06.2014 у справі № 914/3795/13.

За наведених обставин, позивач правомірно звернувся до господарського суду з даним позовом.

Натомість, суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для відмови у прийнятті даної позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки застосування в даному випадку місцевим господарським судом пункту 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України є неправильним.

За наведених обставин, оскаржуваний судовий акт підлягає скасуванню.

Частиною 7 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Враховуючи скасування оскаржуваної ухвали, дана справа передається на розгляд господарського суду першої інстанції.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у постанові в разі скасування чи зміни рішення повинно бути зазначено, зокрема, про новий розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, під час розподілу судових витрат після розгляду даної справи по суті суд першої інстанції повинен вирішити питання щодо розподілу сум судового збору, пов'язаного з розглядом даної апеляційної скарги з урахуванням вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на ухвалу господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі № 910/18330/15 задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 21.07.2015 у справі №910/18330/15 скасувати.

3. Справу №910/18330/15 передати на розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко