ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.10.2015 Справа № 905/1215/15

Господарський суд Донецької області у складі:

судді Бокової Ю.В., при секретарі судового засідання Степаненко Д.І,

розглянувши матеріали справи за позовом: Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група", м. Слов'янськ, Донецька область

про стягнення 108 433,11 гривень

за участю представників:

від позивача: Стецько П.А. за довіреністю № 609 від 31.07.2015р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група", м. Слов'янськ, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 53292,98 гривень, інфляційних втрат в сумі 34620,70 гривень, 3% річних в сумі 2436,32 гривень, пені в сумі 14352,60 гривень, штрафу в сумі 3730,51 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором про надання послуг № 01/03-13 від 01.03.2013р., у зв'язку з чим виникла стягувана заборгованість.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 526, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 231 Господарського кодексу України.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у жодне судове засідання не з'явився, своєї позиції до відома суду не довів та не надав витребуваних документів, хоча про судові засідання повідомлявся належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвал за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи та відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, достовірність яких (відомостей) презюмується ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

При цьому, з огляду на правову позицію Вищого господарського суду України, визначену в п.4 Інформаційного листа „Про деякі питання практики застосування норм господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 02.06.2006р. №01-8/1128 та в п.11 Інформаційного листа „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 15.03.2007р. №01-8/123, таке надсилання вважається належним виконанням обов'язку щодо інформування сторін про судовий розгляд справи.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Під час судового розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками у відповідності із ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2013р. між Державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група" (далі - Замовник) укладено договір про надання послуг № 01/03-13 (далі - Договір), за умовами якого Виконавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов'язується надати Замовнику за плату виробничі послуги з обробітку земельних площ сільськогосподарського призначення з використанням ПММ Замовника, в обсязі та на умовах, а також за напрямками та в строки, що визначені цим Договором та додатком № 1 до нього, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. Напрямки та обсяг послуг за цим Договором можуть змінюватися лише за взаємною згодою Сторін в межах загальної суми Договору визначеної п. 3.1. цього Договору (п.1.1. Договору).

Згідно п. 3.1. Договору за надання передбачених Договором послуг Замовник сплачує Виконавцю вартість послуг на підставі Акту про надання послуг згідно з тарифами, зазначеними в Додатку № 1 протягом п'яти банківських днів після отримання виставленого Виконавцем рахунку.

Оплата здійснюється безготівково шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця (п.3.2. Договору).

Відповідно до п. п. 3.3. - 3.4. Договору здавання послуг Виконавцем та приймання їх результатів Замовником оформлюється актом про надання послуг, який підписуються повноважними представниками Сторін протягом трьох робочих днів після фактичного надання послуг. Підписання акту про надання послуг представником Замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку.

Згідно п. 10.1. Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2013р., а в частині розрахунків - до повного їх проведення.

Зазначений договір укладений у письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін без зауважень і складання протоколу розбіжностей, скріплений відтисками печаток підприємств. Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, він сторонами не оспорений, у судовому порядку недійсним не визнаний. Відтак в силу положень статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Як випливає зі змісту ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивачів субєктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку Відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для Позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам договір є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.901-907 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору. позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000187 від 30.06.2013р., № ОУ-0000202 від 31.07.2013р., № ОУ-0000212 від 30.08.2013р., № ОУ-0000228 від 30.09.2013р., № ОУ-0000235 від 31.10.2013р., № ОУ-0000020 від 30.04.2014р., № ОУ-0000025 від 31.05.2014р., № ОУ-0000034 від 30.06.2014р.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до п. 3.1. Договору позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури № СФ-0000188 від 30.06.2013р. на суму 11578,44 грн., № СФ-0000201 від 31.07.2013р. на суму 7510,48 грн., № СФ-0000212 від 30.08.2013р. на суму 1891,78 грн., № СФ-0000227 від 30.09.2013р. на суму 6174,36 грн., № СФ-0000236 від 31.10.2013р. на суму 1284,38 грн., № СФ-0000022 від 30.04.2014р. на суму 16158,90 грн., № СФ-0000029 від 31.05.2014р. на суму 5780,16 грн., № СФ-0000038 від 30.06.2014р. на суму 2914,48 грн.

Дані рахунки були отримані відповідачем, про що на кожному рахунку-фактурі стоїть відмітка «ПОЛУЧЕНО» із зазначенням дати та ПІБ особи, яка їх отримала.

Проте, відповідач свої грошові зобов'язання за договором №01/03-13 від 01.03.2013р. не виконав, послуги, отримані згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) не оплатив.

Доказів сплати заборгованості у розмірі 53292,98 гривень відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, суд вважає доведеним борг відповідача перед позивачем у розмірі 53292,98 гривень, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2436,32 гривень та інфляційні втрати у розмірі 34620,70 гривень за період з 21.07.2013 р. по 10.07.2015 р.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За висновками суду, розрахунок трьох процентів річних, проведений позивачем, є невірним, таким, що підлягає задоволенню в сумі 2 425,94 грн. за період з 23.07.2013 р. по 10.07.15 р.

Щодо вимог про стягнення інфляції за період з 21.07.2013р. по 10.07.2015р. в сумі 34620,70 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленума Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За таких обставин, незважаючи на неправомірне нарахування позивачем інфляції за липень 2013р. та липень 2015 р., приймаючи до уваги відсутність у суду права самостійно виходити за межі позовних вимог, заявлена позивачем до стягнення інфляція підлягає стягненню з відповідача в сумі 34620,70грн. проте, за період з серпня 2013р. по червень 2015р.

Щодо стягнення пені у розмірі 14352,60 гривень, господарський суд зазначає наступне.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Згідно п. 6.3. Договору при недотриманні строку оплати виконаних робіт, передбачених п. 3.1. цього договору, Замовник зобов'язується сплатити Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за період 20.01.2015р.- 20.07.2015р. в розмірі 14352,60 гривень.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 254 Цивільного кодексу України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня нараховується починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд зазначає, що ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України обмежує можливість нарахування пені після 6 місяців з моменту прострочення.

Як встановлено, при нарахуванні суми пені, позивачем помилково не враховано вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зокрема, враховуючи, що за умовами підписаного між сторонами договору № 01/03-13 від 01.03.2013 р. кінцевим строком оплати відповідачем наданих послуг є 5 (п'ять) банківських днів після отримання виставленого виконавцем рахунку, виходячи з того, що відповідні рахунки були отримані відповідачем 15.07.2013 р., 08.08.2013 р., 12.09.2013 р., 21.10.2013 р., 08.11.13 р., 06.05.2014 р., 06.06.2014 р., 04.07.2014 р., суд дійшов висновку, що пеню нараховано позивачем неправомірно поза межами встановленого законом шестимісячного строку.

Проаналізувавши надані розрахунки штрафних санкцій, судом встановлено, що позивачем заявляється до стягнення пеня нарахована поза межами шестимісячного строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України, у зв'язку з чим господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 3730,51 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського кодексу України, законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Судом встановлено, що позивач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України.

Проте, необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій. Зазначені положення відображені в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року №14.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-41гс10; постанова Верховного Суду України від 28 лютого 2011 р. у справі № 3-11гс11).

Проте, як вказувалось вище, позовні вимоги обґрунтовані саме порушенням відповідачем свого зобов'язання з оплати наданих послуг за договором про надання послуг № 01/03-13 від 01.03.2013р. (грошові зобов'язання).

Пунктом 1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Тобто, у даному випадку штраф у розмірі 7 % за прострочення виконання зобов'язання понад тридцять днів заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає у даному випадку можливість визначення розміру штрафу на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Судовий збір відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стягується пропорційно заявлених до стягнення вимог.

Керуючись ст.ст.1, 4, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група", м. Слов'янськ, Донецька область про стягнення 108433,11 гривень - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група", м. Слов'янськ, Донецька область (84116, Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Добровольського, буд. 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) основну заборгованість в сумі 53292,98 гривень, інфляційні втрати в сумі 34620,70 гривень, 3% річних в сумі 2436,32 гривень, пеню в сумі 14352,60 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна зернова група", м. Слов'янськ, Донецька область (84116, Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Добровольського, буд. 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) судовий збір в сумі 2094,06 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду в порядку передбаченому розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 26.10.2015р.

Суддя Ю.В. Бокова