ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа № 914/1799/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 від 27.08.15

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.07.15

у справі № 914/1799/15

за позовом ОСОБА_3, м. Львів

до відповідача-1 ФГ "Любомир - МГ", с. Новосільці, Львівська область

до відповідача-2 ОСОБА_4, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 ОСОБА_2, м. Чортків, Тернопільська область

про визнання установчого документа (статуту) частково недійсним, зобов'язання до вчинення дій

за участю представників:

від позивача та відповідача-1 - не з'явилися;

від відповідача-2 - ОСОБА_5 - представник;

від третьої особи - ОСОБА_6 - представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1799/15 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Данко Л.С. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 04.09.15 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 17.09.15.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 17.09.15 до складу судової колегії внесено зміни -замість судді Данко Л.С. введено суддю Гриців В.М. з підстав, викладених у розпорядженні.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.09.15 розгляд справи відкладено на 22.10.15.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.07.15 у справі №914/1799/15 (ОСОБА_7) позовні вимоги до фермерського господарства "Любомир-МГ" задоволено частково. Визнано недійсним пункт 3.3 Статуту Фермерського господарства "Любомир-МГ", затвердженого Загальними зборами Засновників фермерського господарства "Любомир-МГ" та зареєстрованого державним реєстратором Жидачівського району Львівської області 08.11.2005 року за номером запису 0000165. В задоволенні решти позовних вимог до Фермерського господарства "Любомир-МГ" відмовлено. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено повністю. Стягнуто з Фермерського господарства "Любомир-МГ" на користь ОСОБА_3 1 218,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід державного бюджету України 2 436,00 грн. судового збору.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що положення пункту 3.3 Статуту не відповідають вимогам Закону України "Про фермерське господарство", а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного пункту Статуту є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки порушують вимоги законодавства та законні права позивача на відповідність установчих документів господарства вимогам чинного законодавства.

Також, судом зазначено, що учасники (засновники) господарства у Статуті встановили, що порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядок і терміни її виплати встановлюються за погодженням членів господарства. Тому різниця у формулюваннях "право одержати вартість частини майна (п. 3.18 Статуту)" та "право на отримання частки майна (ст. 20 закону України "Про фермерське господарство"), у сукупності із положенням п 3.18 Статуту про погодження членами господарства порядку, способу визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядку і терміну її виплати, а відтак судом не встанолвено ні факту порушення вимог чинного законодавства пунктом 3.18 Статуту, ні законних прав та інтересів позивача - учасника господарства даною нормою Статуту.

Окрім цього, місцевим господарським судом зазначено, що позивач не виходить з господарства станом на момент розгляду справи судом, і його права щодо майна господарства у випадку його виходу не порушені, механізм його виходу не розпочався і вимоги є частково передчасними. Таким чином, судом не знайдено правових підстав, для визнання недійсним пункту 3.8.11 Статуту.

Також, місцевим господарським судом зазначено, що позивач не подав жодних належних доказів на підтвердження власної позиції про зміну реальних часток у складеному капіталі фермерського господарства "Любомир-МГ". За таких обставин, судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки такі є безпідставними.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача 2 скликати загальні збори членів фермерського господарства суд зазначив, що законні права та інтереси позивача не порушені відповідачем 2, а обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає чинному законодавству. За таких обставин, заявлена позовна вимога про зобов'язання відповідача 2 скликати загальні збори членів фермерського господарства на думку місцевого господарського суду є безпідставною.

Вимогу про зобов'язання відповідача 1 зареєструвати Статут фермерського господарства у новій редакції суд вважає необґрунтованою з урахуванням того, що фермерське господарство "Любомир-МГ" в силу положень закону зобов'язано здійснити державну реєстрацію зміни до установчих документів юридичної особи. Встановлення додаткового дублювання такого обов'язку у рішенні суду не потрібно для його здійснення. Позивачем не визначено та не підтверджено доказами обставин, за яких обов'язок щодо державної реєстрації зміни до установчих документів може бути не виконаний та потребує заходів примусу.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги №№ 1, 2 та 3 (про визнання недійсними пунктів Статуту та визнання реальних часток у складеному капіталі господарства) до відповідача 2 не підлягають до задоволення, оскільки матеріалами справи не підтверджується порушення жодного права позивача відповідачем 2, а належним відповідачем за такими вимогами є відповідач 1 - господарство, - як емітент майнових та немайнових прав, котрими наділяються після створення господарства його учасники.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про безпідставність перших трьох позовних вимог до відповідача 2, також наведений вище висновок суду про безпідставність позовної вимоги № 4 до відповідача 2, а також те, що позовна вимога № 5 заявлена виключно до відповідача 1, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні всіх чотирьох позовних вимог до відповідача 2.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, третя особа - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, або про відмову у позові або скасувати частково п.3.3 Статуту.

При цьому скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції порушив права третьої особи визнаючи недійсним п.3.3. Статут, оскільки він скасував розподіл часток, в тому числі частку ОСОБА_2, що суперечить, на думку скаржника ст..86 ГК України.

Позивач та відповідач 1 участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суд не повідомили.

Повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу 1 повернулося до суду апеляційної інстанції з відміткою про повідомлення зазначеної сторони про час місце розгляду справи.

Ухвала про прийняття апеляційної скарги та призначення справи до розгляду надіслана Львівським апеляційним господарським судом на адресу позивача повернулася до суду апеляційної інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26.12.11 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на наведене, позивач вважається повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги без участі представників позивача та відповідач 1.

За клопотанням представника скаржника здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні присутні представники навели свої доводи, міркування та заперечення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення присутніх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до положень пункту 3.2 статуту фермерського господарства "Любомир-МГ" (надалі - Статут) членами (засновниками) господарства є ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2.

За умовами пункту 3.3 Статуту члени господарства є власниками майна господарства, що належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках. Члени господарства володіють, користуються та розпоряджаються майном, що є їх власністю беручи до уваги мету, предмет статутної діяльності та призначення майна.

Пунктом 3.8.11 Статуту визначено, що член господарства, який виходить із господарства має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у складеному капіталі господарства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядок і терміни її виплати встановлюються за погодженням членів господарства, в разі не досягнення згоди - судом.

Член товариства ОСОБА_3 звернувся з позовом до ФГ «Любомир - МГ» та ОСОБА_4 про визнання установчого документа (статуту) частково недійсним, зобов'язання до вчинення дій.

При цьому, позовні вимоги обґрунтовано тим, що положення пунктів 3.3 та 3.8.11 статут фермерського господарства "Любомир-МГ" не відповідають статті 20 Закону України "Про фермерське господарства".

Крім того, просить здійснити перерозподіл часток у складеному капіталі у зв'язку з їх не відповідності до реального співвідношення трудової та фінансової участі. Також просить скликати загальні збори членів господарства для приведення положень статуту до вимог закону та зобов'язати фермерське господарство зареєструвати відповідні зміни до статут.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 21 ГПК встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 ГПК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Зміст корпоративних прав та корпоративних відносин визначений ст. 167 Господарського кодексу України.

Так, згідно з частиною 1 названої статті корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав( частина 3 ст. 167 ГК України).

Як зазначено у пункті 2 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 28.10.2008 №13 до підвідомчості господарських судів віднесено справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії судам необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним частиною першою статті 167 ГК України.

В силу 113 ЦК України, ст.80 ГК України, ст. 1 ЗУ "Про господарські товариства" господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Фермерське господарство згідно із ст.1 ЗУ "Про фермерське господарство" є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства( ст. 3 цього Закону).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є членом ( засновником) Фермерського господарства "Любомир - МГ", яке створене родичами з метою здійснення підприємницької діяльності, воно не має статутного (складеного) капіталу, поділеного між учасниками, та не є господарським товариством у розмінні закону.

У п. 3 названої вище постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 28.10.2008 №13 вказано, що не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства справи, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності інших суб'єктів господарювання, які не є господарськими товариствами (кооперативи, приватні, колективні підприємства тощо), якщо стороною у справі є фізична особа. При цьому норма пункту 4 частини першої статті 12 ГПК в силу її імперативного характеру не підлягає застосуванню за аналогією щодо спорів, пов'язаних із діяльністю інших суб'єктів господарювання.

З огляду на те, що позивачем є фізична особа, а відповідач не є господарським товариством, апеляційний суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, відтак не бере до уваги доводів скаржника.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції при розгляді спору не дослідив та не встановив чи є відповідач (ФГ "Любомир- МГ") господарським товариством та чи є даний спір корпоративним спором в розумінні закону, відтак чи підлягає даний спір розгляду в порядку господарського судочинства відповідно до пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, внаслідок чого розглянув спір, який не підвідомчий господарським судам.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 104 ГПК України встановлені підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, якими є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо, зокрема, рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності, крім випадків, передбачених у частині третій статті 17 цього Кодексу.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм процесуального права суд першої інстанції прийняв до розгляду та помилково розглянув з винесенням рішення спір, який не підлягав розгляду в порядку господарського судочинства. Відтак рішення місцевого суду належить скасувати, провадження у справі припинити на підставі п.1 ч.1.ст. 80 ГПК.

Судовий збір покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.07.15 у справі №914/1799/15 скасувати. Провадження у справі припинити.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.10.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.