ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2015 р. Справа №914/1526/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1

Суддів: Мельник Г.І.

ОСОБА_2

при секретарі:ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. (суддя Пазичев В.М.)

по справі №914/1526/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, м.Київ

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

за участю представників сторін:

від позивача (апелянта): ОСОБА_4, ОСОБА_6 згідно ордеру серія ЛВ №038399 від 03.09.2015р.

від відповідача: ОСОБА_7 по довіреності №174 від 21.05.2015р.

від третьої особи: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. було відмовлено у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів до Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, м.Київ про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, м.Львів, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення господарського суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним та необєктивним зясуванням обставин і просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що у відповідності до умов договору фінансового лізингу та загальних умов, які є невідємною частиною договору, зміна курсу валют визначено як підставу зміни вартості предмета лізингу, для чого договором вимагається укладення двосторонньої угоди, в той час, як можливість односторонньої зміни розміру лізингових платежів, погоджених сторонами та закріплених в графіку внесення платежів, умовами укладеного договору не передбачена. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що він мав сплачувати лізингові платежі не в розмірі, визначеному графіком, а з урахуванням коригування курсу валют, про що зазначено у п.2.6 загальних умов договору фінансового лізингу, оскільки за відсутності письмових двосторонніх домовленостей між сторонами, позивач повинен був сплачувати лізингові платежі в строки та розміри, визначені графіком внесення лізингових платежів, що ним і було зроблено, а висновки, зроблені судом, суперечать нормам договору фінансового лізингу від 18.09.2013р. та вимогам чинного законодавства. Також апелянт зазначає, що він сплачував лізингові платежі не лише в межах, встановлених графіком, але й понад ці суми, в результаті чого в нього виникла переплата, тому з урахуванням п.2.8 договору, у відповідача були відсутні підстави для надіслання позивачу вимоги про сплату коштів, повідомлення про відмову у договорі та вчиненні виконавчого напису. Скаржник вказує на те, що у відповідності до ч.ч.2, 3 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.п.11.2.1, 11.3, 11.4 Загальних умов договору фінансового лізингу, а також враховуючи відсутність у позивача заборгованості зі сплати лізингових платежів, відмова відповідача від договору є безпідставною та не ґрунтується ні на умовах договору фінансового лізингу, ні на умовах чинного законодавства, а тому не відповідає вимогам закону оскаржуваний виконавчий напис, однак суд першої інстанції не звернув на це уваги та не надав належної оцінки доводам позивача.

Одночасно позивач зазначає, що законодавством передбачено право на вчинення виконавчого напису у кредитора лише у разі наявності заборгованості з оплати лізингових платежів та її тривалості понад 30 днів, у звязку з чим, на думку апелянта, суд повинен перевірити факт існування такої заборгованості, та у випадку встановлення її відсутності прийти до висновку про незаконність вчинення виконавчого напису. Також апелянт вважає, що судом не досліджено документи, надані нотаріусу для вчинення виконавчих дій, в тому числі й неоплачений рахунок, та не було перевірено наявності у відповідача права на стягнення з позивача суми, вказаної у неоплаченому рахунку.

Скаржник вказує на порушення господарським судом норм процесуального права, що полягає у вирішенні питання про забезпечення позову у рішенні суду, в той час, як ст.67 ГПК України передбачено прийняття окремого процесуального документа. Відтак, просить рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

27.07.2015р. на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 21.07.2015р. Відповідач вважає рішення суду обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм чинного законодавства, після проведення детального аналізу матеріалів справи, належною оцінкою, наданих сторонами доказів та таким, що підлягає залишенню без змін. Відповідач в обґрунтування доводів, викладених у відзиві, зазначає, що апелянт намагається ввести суд в оману, зазначивши у апеляційній скарзі про те, що сплата лізингових платежів здійснюється без привязки до іноземної валюти, оскільки у п.8.4 договору фінансового лізингу зазначено, що сплата лізингових платежів відбувається у гривні з коригуванням курсу валют відповідно до Загальних умов договору. Відповідач посилається у підтвердження своїх доводів на правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постанові ВСУ від 26.12.2007р. №3-141г11 та судову практику Вищого господарського суду України по аналогічних справах.

Також відповідач вказує, що позивач оплатив авансовий платіж з 1 по 9 періоди Графіку (25.09.2013р. по 02.05.2014р.), лізингоодержувачем було здійснено належну оплату лізингових платежів у повному обсязі з урахуванням сум валютного коригування, проте, починаючи з 10 періоду (02.06.2014р.) фактична сума сплаченого лізингоодержувачем платежу внесена частково. Відповідно до п.2.9 Загальних умов договору черговості виконання позивачем своїх грошових зобовязань за договором, усі наступні грошові надходження від останнього пішли на часткове покриття заборгованості по даному періоду, тому, починаючи з 10 періоду апелянтом припинено сплату лізингових платежів, внаслідок чого і виникла заборгованість. У звязку з чим відповідачем спочатку було направлено на адресу позивача лист-вимогу щодо сплати заборгованості, а в подальшому повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу. Оскільки вказані листи залишені без відповіді і позивач не скористався правом повернути предмет лізингу у добровільному порядку, тому відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було надано приватному нотаріусу всі необхідні документи, які були доказом безспірності ухилення боржника від виконання зобовязання щодо повернення предмету лізингу, для вчинення виконавчого напису по поверненню майна. Тому, відповідач вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса вчинений згідно вимог чинного законодавства, і з посиланнями на ст.41 Конституції України та ст.400 Цивільного кодексу України, відповідач вважає заявлені позовні вимоги позивача безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню та просить суд залишити рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

07.10.2015р. на адресу суду надійшли додаткові заперечення на апеляційну скаргу №б/н від 01.10.2015р., в яких відповідач заперечує посилання апелянта на необхідність укладення додаткової угоди при оплаті лізингових платежів при зміні курсу валют, зокрема з посиланням на п.2.12 Загальних умов договору, зазначає, що застосування вказаної умови договору можливо лише до підписання акту прийому-передачі предмета лізингу. Коригування курсу гривні відповідно до долару США при щомісячній сплаті лізингових платежів здійснюється самостійно згідно формули, передбаченої п.2.6 Загальних умов Договору, і не потребує укладення Додаткової угоди. На думку відповідача, підписання відповідної Додаткової угоди можливе лише у вичерпних випадках, передбачених п.п.2.12, 2.13 Загальних умов. Відтак, відповідач вважає посилання апелянта на необхідність укладення Додаткової угоди безпідставними і просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

13.10.2015р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, зі змісту яких вбачається, що, на думку апелянта, твердження відповідача стосовно відсутності потреби в укладенні додаткової угоди при збільшенні розміру лізингових платежів не ґрунтуються на умовах договору та положеннях чинного законодавства. Грошове зобовязання позивача в укладеному договорі закріплено в твердій грошовій сумі в національній валюті України. Еквіваленту вираження грошового зобовязання в іноземній валюті зазначений договір не містить. Постанови апеляційних господарських судів, на які відповідач посилається як на практику у спірних правовідносинах, апелянт не вважає судовою практикою в розумінні ст.111-28 ГПК України. Одночасно скаржник посилається на аналогічну судову практику вирішення такої категорії спорів Вищим господарським судом України за 2011-2014рр.

27.07.215р. на адресу суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ б/н від 21.07.2015р., в якому відповідач просить суд розглядати справу без участі його представника, у звязку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання. Також, 21.09.2015р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи без його участі.

28.07.2015р. на адресу суду надійшло клопотання апелянта про відкладення розгляду скарги, оскільки представник, який брав участь у справі, знаходиться у відпустці, а сам позивач, який бажає взяти особисту участь у розгляді справи, перебуває у робочих справах за межами м.Львова, тому не зможе здійснювати захист своїх інтересів. Ухвалою суду від 05.08.2015р. вказане клопотання було задоволено та відкладено розгляд апеляційної скарги.

28.10.2015р. на адресу суду надійшов лист від третьої особи, в якому Приватний нотаріус зазначає, що виконавчий напис вчинено з дотриманням норм цивільного законодавства, правоздатність та дієздатність заявника була перевірена належним чином. Вчинення виконавчих написів є визначеною законодавством процедурою, за якою нотаріус перевіряє наявність правочину та безспірність вимог. Для вчинення виконавчого напису, нотаріус здійснює перевірку наявності певних умов, за яких може бути вчинена така нотаріальна дія, зокрема, зясовує чи передбачена заборгованість, щодо якої необхідно вчинити виконавчий напис в Переліку документів, затвердженому постановою КМУ №1172 від 29.06.1999р. Нотаріус вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення і просить суд інформувати її про прийняті рішення, ухвали, постанови щодо цієї справи для своєчасного реагування.

У судових засіданнях 23.09.2015р., 07.10.2015р., 28.10.2015р. представник апелянта підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У судових засіданнях 07.10.2015р. та 28.10.2015р. представник відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у додаткових запереченнях на апеляційну скаргу №б/н від 01.10.2015р.

ОСОБА_4 особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судові засідання 05.08.2015р., 07.09.2015р., 23.09.2015р., 07.10.2015р. та 28.10.2015р. не зявлялась, хоча була належним чином повідомлена.

Відповідно ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.102 ГПК України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України складено протокол судового засідання.

Дослідивши докази матеріалів справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог господарський суд у рішенні зазначив те, що відповідно до вимог чинного законодавства, на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису відповідачем було надано приватному нотаріусу всі документи, які вимагає чинне законодавство України та які були доказом безспірності ухилення позивача від виконання зобов'язання за договором фінансового лізингу щодо повернення предмету лізингу. Приватний нотаріус правомірно вчинила на договорі фінансового лізингу виконавчий напис про зобов'язання позивача повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд майно, з вказівкою повної специфікації предмету лізингу, що переданий в користування на підставі договору фінансового лізингу та підлягає поверненню. Тобто, судом першої інстанції встановлено факт того, що відповідач виконав всі умови, передбачені законодавством та Інструкції про вчинення нотаріальних дії щодо безспірності вчинення виконавчого напису, а саме: надання доказів існуючої заборгованості позивача та доказів відмови відповідача від договору фінансового лізингу у встановленому Законом та договором порядку. Отже, виконавчий напис, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 26.11.2014р., реєстраційний номер 2175, вчинений згідно чинного законодавства і підлягає виконанню.

Однак, апеляційний господарський суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, 18.09.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, м. було укладено договір фінансового лізингу №1922/09/13-В (далі по тексту договір). Згідно Загальних умов Договору, лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно, найменування і характеристики якого вказані в Специфікації (додаток 2 до Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, визначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток 1 до Договору), а також, інші платежі, відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до п.2 Загальних умов (Додаток №3 до Договору), позивач повинен сплачувати лізингові платежі, які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця, в порядку, строки та у розмірі згідно Графіком внесення лізингових платежів (Додаток №1 до Договору), з урахуванням суми курсової різниці відповідно до п.2.6. Загальних умов Договору (Додаток №3)

Пунктом 5 Договору визначено строк лізингу в 48 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що з 1 по 9 період (25.09.2013р. по 02.05.2014р.) Фо-п ОСОБА_4 було здійснено належну оплату лізингових платежів у повному обсязі з урахуванням сум валютного коригування згідно п.2.6 Загальних умов договору (Додаток 3), як це відображено в акті звірки, наданому Фо-п ОСОБА_4 Проте, починаючи з 10 періоду (дата платежу по Графіку 02.06.2014р.) фактична сума сплаченого платежу внесена Фо-п ОСОБА_4 не в повному обсязі, а лише частково. Отже, сума, належна до сплати, становить 65 131,21грн., що складається з 33 196,43грн. вартості предмета лізингу, 10 577,99грн. винагороди лізингодавця, та 21 356,79грн. валютного коригування, згідно п.2.6 Загальних умов договору (Додаток 3). Усі наступні грошові надходження від Фо-п ОСОБА_4 по договору пішли на часткове покриття заборгованості по даному періоді, отже, починаючи з 10 періоду, позивачем припинено сплату лізингових платежів, внаслідок чого виникла заборгованість.

З вказаним твердженням суду першої інстанції апеляційний господарський суд не погоджується, оскільки в матеріалах справи наявні докази того, що позивачем за період з 25.09.2013р. по 02.08.2014р. було сплачено лізингові платежі на загальну суму 639 066,69грн., які відповідачем приймались і не оспорювались. Після 02.08.2015р. позивачем лізингові платежі не сплачувались.

З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2014р. лізингодавцем на адресу лізингоодержувача було направлено лист-вимогу №612-УПК від 20.09.2014р. щодо сплати заборгованості, в якій, зокрема, зазначено, що станом на 20.09.2015р. заборгованість позивача складає 58 138,04 грн., з яких сума заборгованості за лізинговими платежами за період з 02.06.204р. по 02.09.2014р. становить 49 793, 21 грн., пені 1 705,68 грн., штраф 6 639,15 грн.

Одночасно, згідно графіку внесення лізингових платежів (додаток №1 до Договору) в редакції Додаткової угоди №1 від 02.07.2014р. за період з 25.09 2013р. по 02.09.2014р. позивач повинен був сплатити відповідачу лізингові платежі з 1 по 13 в загальному розмірі 595 575,10 грн. Проте, апеляційний господарський суд, провівши перерахунок згідно поданих позивачем платіжних доручень, встановив, що станом на 02.09.2014р. сума сплачених лізингових платежів позивачем складала 639 066,69 грн., тобто була наявна переплата на 43 491,59 грн.

Відтак, невірним є висновок господарського суду щодо того, що, починаючи з червня 2014р., лізингоодержувач порушив взяті на себе зобов'язання щодо сплати лізингових платежів, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка відповідно до довідки ТОВ «Український лізинговий фонд» б/н від 26.11.2014р. про стан взаєморозрахунків станом на 26.11.2014р. за період з 02.06.2014р. по 03.11.2014р. становить 199 078,56грн.

На підставі направленого на адресу позивача листа-вимоги №612-УПК від 20.09.2014р. щодо сплати заборгованості з попередженням про те, що у разі несплати заборгованості протягом 20 днів з дати направлення цієї вимоги або не здійснено викуп предмета лізингу, відповідач буде змушений відмовитись від договору на адресу лізингоодержувача, було направлено повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу №682-УПК від 14.10.2014р., яким лізингодавець зобов'язав лізингоодержувача повернути предмет лізингу та всі належні документи і приналежності протягом 7 днів. І, як зазначає відповідач, що у звязку невиконанням позивачем листа-вимоги, неповернення предмета лізингу добровільно, через протиправні дії позивача у вигляді переховування предмета лізингу, зловмисного неповернення його законному власнику, яким являється ТОВ Український лізинговий фонд, лізингодавець скористався своїм правом на вилучення (повернення) предмету лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

26.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2176, про повернення ФО-П ОСОБА_4 (позивачем) на користь ТОВ Український лізинговий фонд (відповідача) автомобіля DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі №ХLRТЕ47МS0Е997381, двигун №А155131, реєстраційний №АА3674ОС, вартістю 929 500,00грн.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини, які виникають в сфері лізингу регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі по тексту Закон).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону, лізингодавець має право відмовитись від договору лізингу у випадках, передбачених договором фінансового лізингу та законодавством та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Згідно з п.2 ст.7 Закону, лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Згідно п.11.2.1 Загальних умов, лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати договір фінансового лізингу від 28.03.2013р. (відмовитися від цього договору) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (повністю або частково) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів від дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або Загальними умовами.

Відповідно до п.11.4 загальних умов договору фінансового лізингу якщо протягом 20-календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу листа-вимоги щодо сплати заборгованості, лізингоодержувач не усуне порушення, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоодержувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. При цьому в разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцю, лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат.

З аналізу вказаних вище норм суд дійшов висновку, що підставою направлення на адресу лізингоодержувача повідомлення про відмову (розірвання) від договору є прострочення сплати лізингових платежів більше 30 днів. Вказаній дії, згідно умов договору, має передувати направлення листа-вимоги щодо сплати заборгованості. Однак, умовою надсилання листа-вимоги має бути наявність відповідної заборгованості, яка, з огляду на проведений судом перерахунок сплачених позивачем лізингових платежів, відсутня станом на 20.09.2014р. Таким чином, апеляційний господарський суд вважає, що у відповідача була відсутня підстава надсилання на адресу позивача листа-вимоги щодо сплати заборгованості та повідомлення про відмову від договору, оскільки у матеріалах справи відсутні докази існування заборгованості позивача перед відповідачем згідно укладеного між сторонами Графіку внесення лізингових платежів за 30 днів до моменту надсилання відповідного повідомлення про відмову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 26.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2176, про повернення ФО-П ОСОБА_4 (позивачем) на користь ТОВ Український лізинговий фонд (відповідача) автомобіля DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі №ХLRТЕ47МS0Е997381, двигун №А155131, реєстраційний №АА3674ОС, вартістю 929 500,00грн.

Виконавчий напис це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому, вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

Відповідно до ст.87 Закону України Про нотаріат для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999р. Згідно з п.8 якого, для одержання виконавчого напису для повернення об'єкта лізингу подаються: оригінал договору лізингу; засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Частиною 1 статті 88 Закону України Про нотаріат нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Виходячи зі змісту вказаних норм права, обовязковою умовою для вчинення виконавчого напису нотаріуса є безспірність майнових вимог до боржника та їх належне підтвердження заявником. У матеріалах справи відсутні докази того, що при зверненні відповідача до приватного нотаріуса останньому були надані докази надіслання позивачу рахунків на оплату, з відміткою про їх несплату після отримання позивачем. А не надіслання відповідачем таких рахунків, в свою чергу, є порушенням порядку вчинення виконавчого напису та свідчить про відсутність підстав вважати таку заборгованість безспірною. Тому, колегія суддів вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів наявності безспірної заборгованості позивача перед відповідачем у визначеному відповідачем розмірі та за вказаний період не може вважатися безспірною у розумінні норм чинного законодавства.

Пунктом 2.1 загальних умов передбачено, що лізингові платежі за цим договором включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу.

В той же час, відповідно до п.2.2 загальних умов загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору визначається п.8.1. договору і може змінюватися відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюється в графіку платежів (додаток №1 до договору).

Згідно п.3.3 договору загальна вартість предмета лізингу, включаючи ПДВ, яка є складовою лізингових платежів у відповідності до п.2.1. загальних умов, становить 929 500,00 грн. Разом з тим, договором передбачено можливість зміни вартості предмета лізингу в порядку, визначеному п.п.2.12-2.14 загальних умов.

Зокрема, у пункті 2.12. зазначено, що загальна вартість предмета лізингу, передбачена п.3.3. договору, до моменту підписання акту прийому-передачі предмета лізингу може змінюватися (корегуватися) внаслідок зміни вартості предмета лізингу продавцем відповідно до умов договору купівлі-продажу, укладеного між лізингодавцем та продавцем, в тому числі в разі збільшення відпускної ціни заводом-виробником, збільшення розміру митних зборів, зміни курсу валют, збільшення розміру діючих або введення нових податків, зборів або обовязкових платежів, які безпосередньо впливають на вартість предмета лізингу.

Пунктом 2.4 загальних умов визначено, що у разі настання перелічених вище подій, в тому числі зміни розміру платежів, розмір лізингових платежів та/або розмір авансового платежу за договором може бути змінений шляхом укладання сторонами додаткової угоди.

За таких обставин, розмір грошового зобовязання позивача чітко визначений графіком внесення лізингових платежів в редакції додаткової угоди №1 від 02.07.2014р.

Пунктом 2.6. загальних умов сторони погодили, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно даного договору, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті http://bank.gov.ua/control/uk/index) за встановленою цим пунктом формулою, лише у разі зазначення в п. 8.5. договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют. Аналогічне посилання на п. 8.5. договору міститься й у п. 13.5. загальних умов.

В той же час, у п.8.5. вказаного договору йдеться про те, що офіційний курс гривні до долара США на дату укладення договору становить 7,993, а про застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют у цьому пункті не йдеться. Тому, суд апеляційної інстанції вважає невірним висновок господарського суду щодо можливості застосування п.2.6. загальних умов договору, як підставу визначення лізингових платежів лізингодавцем в односторонньому порядку. Такий висновок є безпідставним, оскільки договором та додатками до нього встановлено окремий порядок зміни лізингових платежів шляхом укладення між сторонами додаткової угоди.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту наявності заборгованості позивача перед відповідачем та її безспірності в розумінні норм чинного законодавства, що може бути підставою для звернення відповідача до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а також не досліджено обставини справи, які свідчать про порушення порядку вчинення такого виконавчого напису. Відтак, апеляційний господарський суд вважає, що господарський суд неправильно застосував норми матеріального права, не повністю зясував всіх обставин, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів, тому рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. по справі №914/1180/15 підлягає скасуванню.

Одночасно, колегія суддів вважає за належне зазначити, що у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса та заборону ДАІ вчиняти дії, спрямовані на розшук та затримання автомобіля. Враховуючи ст.ст.66, 67 ГПК України, п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки власником автомобіля є ТОВ Український лізинговий фонд, а застосування таких заходів до забезпечення позову призведе до порушення майнових прав та охоронюваних законом інтересів останнього, і, в свою чергу, буде порушенням ст.400 ЦК України.

Відповідно до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

У відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження та спростовують висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та доведеними позивачем і підлягають задоволенню.

Щодо тверджень апелянта, викладених в апеляційній скарзі, про порушення господарським судом норм процесуального права, що полягає у вирішенні питання про забезпечення позову у рішенні суду, в той час, як ст.67 ГПК України передбачено прийняття окремого процесуального документ, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до норм ГПК України, зокрема і ст.67 ГПК України, не передбачено винесення окремого процесуального документа про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Зі змісту вказаної статті вбачається, що підлягає винесенню ухвала про забезпечення позову. Відтак, такі твердження апелянта суд вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, та залишаються без задоволення.

Згідно зі ст.105 ГПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, в якій має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

З урахуванням викладеного, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. по справі №914/1526/15 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів задовольнити.

Рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. по справі №914/1180/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5., вчинений 26.11.2014р., зареєстрований в реєстрі за №2176, про повернення ФО-П ОСОБА_4 (позивачем) на користь ТОВ Український лізинговий фонд (відповідача) автомобіля DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі №ХLRТЕ47МS0Е997381, двигун №А155131, реєстраційний №АА3674ОС, вартістю 929 500,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд, м.Київ (04205, м.Київ, пр-т Оболонський,35-а, оф.301, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів (79060, м.Львів, вул.Наукова,46/141, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 3 045,00грн. за розгляд справи в господарському суді Львівської області та 609,00грн. за подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 30.10.2015р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді Г.І. Мельник

ОСОБА_2