ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.10.15р. Справа № 904/8649/15

За позовом приватного підприємства "ЯВІР-2000", м.Полтава

до товариства з обмеженою відповідальністю "С.Е.Т.", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання - помічник судді Лисаченко В.С.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність від 01.10.2015р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Явір-2000", м.Полтава (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-Дніпро", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 4450607,23грн.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

Разом з позовною заявою отримано заяву за вих.№3172 від 17.09.2015р. про забезпечення позову в якій позивач просив суд накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать відповідачу.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № 3169 від 17.09.2015р. ухвалою суду від 01.10.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 22.10.2015р.

Позивач надав суду уточнення резолютивної частини позовної заяви і просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача 2142720,00грн. заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №47 від 23.11.2011р. про надання послуг з фізичної охорони; 133582,45грн. три відсотки річних; 1612396,80грн. інфляційних втрат;

- стягнути з відповідача на користь позивача 308320,00грн. заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №50 від 05.03.2012р. про надання послуг з фізичної охорони; 19573,10грн. три відсотки річних; 234014,88грн. інфляційних втрат;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 66759,12грн. та 609,00грн.

Господарський суд прийняв до розгляду уточнення резолютивної частини позовної заяви.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 12.10.2015р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 09.10.2015р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується копією реєстру поштових відправлень суду. Крім того, в якості додаткового повідомлення відповідача про час та місце судового засідання позивач надав докази того, що 12.10.2015р. особисто директору відповідача ОСОБА_2 вручено телеграму з інформацією про час та місце судового засідання.

На адресу господарського суду повернулося рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення відповідачу з інформацією про час та місце судового засідання з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 21.10.2015р.

22.10.2015р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги суду не виконав, відзив на позов не надав, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Пунктом 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

На думку суду неявка у судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Отже, з метою уникнення умисного затягування судового процесу з боку відповідача та недопущення прав позивача господарський суд розглянув справу по суті позовних вимог.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 22.10.2015р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

23.11.2011р. між приватним підприємством "Явір-2000" (далі по тексту - позивач, охорона) та товариством з обмеженою відповідальністю "С.Е.Т." (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено договір №47 про надання послуг з фізичної охорони (далі по тексту - договір №47 від 23.11.2011р.), відповідно до пункту 2.1 умов якого замовник доручає, а охорона приймає під охорону об'єкт та майно, що знаходиться на цьому об'єкті, згідно переліку наведеному в Додатку №2 до договору. Предметом охорони є об'єкт та майно, що належить "замовнику" на праві власності або знаходиться у його користуванні, на підставах визначених чинним законодавством.

Охорона не приймає майно на зберігання і не вступає у володіння цим майном.

Охорона надає послуги фізичної охорони об'єкту шляхом забезпечення його цілісності та збереження майна замовника, що на ньому знаходиться, у період знаходження об'єкту під охороною.

Особливими умовами договору можуть бути передбачені обставини або умови, за яких період охорони вважається припиненим.

За охорону об'єкта замовник виплачує охороні грошові кошти, згідно виставлених рахунків.

Пунктом 3.1 договору №47 від 23.11.2011р. визначено, що сума договору визначається сторонами в дислокації-розрахунку наведеному у Додатку №1 до договору. У разі зміни норм витрат охорони, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що викликають зміну витрат на утримання охорони, вартість послуг охорони змінюється із внесенням сторонами відповідних змін до Додатку №1.

Пунктом 3.2 договору №47 від 23.11.2011р. визначено, що оплата за охорону проводиться щомісячно попередньою оплатою, до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж.

По закінченню місяця, за який надані послуги з охорони, сторони у 2-х денний термін підписують Акт виконаних послуг у двох примірниках, по одному примірнику для кожної сторони (пункт 3.3 договору №47 від 23.11.2011р.).

Цей договір укладається строком на 1 рік і набуває чинності з дня його підписання (пункт 7.1 договору №47 від 23.11.2011р.).

Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення, договір вважається продовженим на тих же умовах і на той же строк (пункт 7.2 договору №47 від 23.11.2011р.).

Між сторонами укладено додаткову угоду від 16.05.2012р. в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 3.1 договору №47 від 23.11.2011р. в наступній редакції:

"Згідно з пунктом 3.1 (сума договору визначається сторонами в дислокації-розрахунку наведеному у Додатку №1 до договору. У разі зміни норм витрат охорони, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що викликають зміну витрат на утримання охорони, вартість послуг охорони змінюється з внесенням сторонами відповідних змін в Додатки №1, №2) починаючи з 16 травня 2012 року, включно у зв'язку із зміною постів охорони, вартість послуг охорони змінюється з внесенням сторонами відповідних змін в додатки №1, №2. Дані додатки є невід'ємною частиною договору".

Між сторонами укладено додаткову угоду від 02.12.2013р. в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 7.2 договору №47 від 23.11.2011р. в наступній редакції:

"Якщо за 30 робочих днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не вимагатиме його розірвання договір вважається продовженим на тих же умовах на кожний наступний такий самий строк без обмеження кількості пролонгацій".

На виконання умов укладеного між сторонами договору №47 від 23.11.2011р. позивач надав відповідачу послуги, що підтверджується наступними актами надання послуг, а саме:

- акт надання послуг №21849 від 31.07.2013р. на суму 1071360,00грн.;

- акт надання послуг №30285 від 31.08.2013р. на суму 1071360,00грн.

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату, а саме:

- рахунок на оплату №55798 від 31.07.2013р. на суму 1071360,00грн.;

- рахунок на оплату №63860 від 31.08.2013р. на суму 1071360,00грн.

Станом на час розгляду позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем за договором №47 від 23.11.2011р. відповідачем не погашена у повному обсязі та становить 2142720,00грн.

05.03.2012р. між приватним підприємством "Явір-2000" (далі по тексту - позивач, охорона) та товариством з обмеженою відповідальністю "С.Е.Т." (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено договір №50 про надання послуг з фізичної охорони (далі по тексту - договір №50 від 05.03.2012р.), відповідно до пункту 2.1 умов якого замовник доручає, а охорона приймає під охорону об'єкт та майно, що знаходиться на цьому об'єкті, згідно переліку наведеному в Додатку №2 до договору. Предметом охорони є об'єкт та майно, що належить "замовнику" на праві власності або знаходиться у його користуванні, на підставах визначених чинним законодавством.

Охорона не приймає майно на зберігання і не вступає у володіння цим майном.

Охорона надає послуги фізичної охорони об'єкту шляхом забезпечення його цілісності та збереження майна замовника, що на ньому знаходиться, у період знаходження об'єкту під охороною.

Особливими умовами договору можуть бути передбачені обставини або умови, за яких період охорони вважається припиненим.

За охорону об'єкта замовник виплачує охороні грошові кошти, згідно виставлених рахунків.

Пунктом 3.1 договору №50 від 05.03.2012р. визначено, що сума договору визначається сторонами в дислокації-розрахунку наведеному у Додатку №1 до договору. У разі зміни норм витрат охорони, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що викликають зміну витрат на утримання охорони, вартість послуг охорони змінюється із внесенням сторонами відповідних змін до Додатку №1.

Пунктом 3.2 договору №50 від 05.03.2012р. визначено, що оплата за охорону проводиться щомісячно попередньою оплатою, до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж.

По закінченню місяця, за який надані послуги з охорони, сторони у 2-х денний термін підписують Акт виконаних послуг у двох примірниках, по одному примірнику для кожної сторони (пункт 3.3 договору №50 від 05.03.2012р.).

Цей договір укладається строком на 1 рік і набуває чинності з дня його підписання (пункт 7.1 договору №50 від 05.03.2012р.).

Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення, договір вважається продовженим на тих же умовах і на той же строк (пункт 7.1 договору №50 від 05.03.2012р.).

Між сторонами укладено додаткову угоду від 20.04.2012р. в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 3.1 договору №50 від 05.03.2012р. в наступній редакції:

"Згідно з пунктом 3.1 (сума договору визначається сторонами в дислокації-розрахунку наведеному у Додатку №1 до договору. У разі зміни норм витрат охорони, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що викликають зміну витрат на утримання охорони, вартість послуг охорони змінюється з внесенням сторонами відповідних змін в Додатки №1, №2) починаючи з 16 травня 2012 року, включно у зв'язку із зміною постів охорони, вартість послуг охорони змінюється з внесенням сторонами відповідних змін в додатки №1, №2. Дані додатки є невід'ємною частиною договору".

Між сторонами укладено додаткову угоду від 04.03.2014р. в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 7.2 договору №50 від 05.03.2012р. в наступній редакції:

"Якщо за 30 робочих днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не вимагатиме його розірвання договір вважається продовженим на тих же умовах на кожний наступний такий самий строк без обмеження кількості пролонгацій".

На виконання умов укладеного між сторонами договору №50 від 05.03.2012р. позивач надав відповідачу послуги, що підтверджується наступними актами надання послуг, а саме:

- акт надання послуг №30286 від 31.08.2013р. на суму 208320,00грн.;

- акт надання послуг №21850 від 31.07.2013р. на суму 208320,00грн.

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату, а саме:

- рахунок на оплату №55799 від 31.07.2013р. на суму 208320,00грн.;

- рахунок на оплату №63861 від 31.08.2013р. на суму 208320,00грн.

За актом надання послуг №21850 від 31.07.2013р. на суму 208320,00грн. (рахунок на оплату №55799 від 31.07.2013р. на суму 208320,00грн.) відповідач розрахувався частково, у саме у розмірі 108320,00грн., у зв'язку з чим станом на час розгляду позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем за договором №50 від 05.03.2012р. становить 308320,00грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважного представника позивача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2142720,00грн. заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №47 від 23.11.2011р. про надання послуг з фізичної охорони та 308320,00грн. заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №50 від 05.03.2012р. про надання послуг з фізичної охорони, слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем послуг підтверджується матеріалами справи, а саме актами надання послуги, що містяться в матеріалах справи, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отримані послуги передбачено умовами договору та нормами законодавства.

Строк оплати послуг за договором №47 від 23.11.2011р. та договором №50 від 05.03.2012р. є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися підписання представниками сторін актів взаємних розрахунків.

Доказів оплати послуг на суму 2142720,00грн. за договором №47 від 23.11.2011р. про надання послуг з фізичної охорони та на суму 308320,00грн. за договором №50 від 05.03.2012р. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором №47 від 23.11.2011р. про надання послуг з фізичної охорони позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 133582,45грн. за загальний період прострочення з 01.08.2013р. по 14.09.2015р. (за кожним актом надання послуг окремо) та інфляційні втрати у розмірі 1612396,80грн. за загальний період прострочення з 01.08.2013р. по 14.09.2015р. (за кожним актом надання послуг окремо).

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем та визнав його таким, що містить помилки, отже вимога є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 1582398,72грн.

За договором №50 від 05.03.2012р. про надання послуг з фізичної охорони позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 19573,10грн. за загальний період прострочення з 01.08.2013р. по 14.09.2015р. (за кожним актом надання послуг окремо) та інфляційні втрати у розмірі 234014,88грн. за загальний період прострочення з 01.08.2013р. по 14.09.2015р. (за кожним актом надання послуг окремо).

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його таким, що містить помилки, отже вимога є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 19572,42грн.

При здійсненні перерахунку господарський суд врахував положення пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013року за №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем та визнав його таким, що містить помилки, отже вимога є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 229698,40грн.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 66245,07грн., з урахуванням того, що 99,23% позовних вимог позивача судом задоволено.

Щодо заяви позивача про забезпечення позову.

Статтею 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26 грудня 2011року Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову (зі змінами та доповненнями) особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пунктом 3 вищевказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Згідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Враховуючи обставини викладені в заяві про забезпечення позову, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних доказів зменшення активів відповідача, що унеможливлювало виконання рішення.

Крім того, пунктом 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26 грудня 2011року Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову (зі змінами та доповненнями) визначено, що у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Арешт може бути лише накладений на індивідуальне визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору (пункт 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26 грудня 2011року Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову (зі змінами та доповненнями).

Вимога позивача щодо вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки підставою до забезпечення позову, відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заява позивача, на думку суду, недостатньо обґрунтована, наведені в ній підстави, не свідчать про наявність таких обставин.

Крім зазначеного, господарський суд наголошує, що з метою захисту прав позивача та недопущення зловживання процесуальними правами з боку відповідача господарський суд прийняв рішення в межах процесуальних строків і вирішив спір в першому судовому засідання, так як відповідач належними чином повідомлений, однак без поважних причин в судове засідання не з'явився, причини не повідомив і вимоги суду не виконав.

З огляду на викладене, господарський суд не вбачає потреби вживати заходів до забезпечення позову.

Господарський суд наголошує, що у разі зловживання процесуальними правами відповідачем у позивача існує можливість звертатися з заявами про забезпечення позову на будь-якій стадії провадження у справі.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі №904/321/15.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 509, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "C.E.T." (49000, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна ОСОБА_3, 29-а; ідентифікаційний код 32433956) на користь приватного підприємства "Явір-2000" (36007, м.Полтава, вул.Степана Кондратенка, 6; ідентифікаційний код 31175,00грн. (два мільйони сто сорок дві тисячі сімсот двадцять грн. 00 коп.) заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №47 від 23.11.2011р. про надання послуг з фізичної охорони; 133582,45грн. (сто тридцять три тисячі п'ятсот вісімдесят дві грн. 45 коп.) три відсотки річних; 1582398,72грн. (один мільйон п'ятсот вісімдесят дві тисячі триста дев'яносто вісім грн. 72 коп.) інфляційних втрат; 308320,00грн. (триста вісім тисяч триста двадцять грн. 00 коп.) заборгованості за наданні послуги охорони згідно договору №50 від 05.03.2012р. про надання послуг з фізичної охорони; 19572,42грн. (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот сімдесят дві грн. 42 коп.) три відсотки річних; 229698,40грн. (двісті двадцять дев'ять тисяч шістсот дев'яносто вісім грн. 40 коп.) інфляційних втрат; 66245,07грн. (шістдесят шість тисяч двісті сорок п'ять грн. 07 коп.) судового збору, видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

В задоволенні заяви від 17.09.2015р. за вих.№3172 про забезпечення позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

27.10.2015 року

Суддя ОСОБА_4