ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2015 р. Справа № 909/636/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Давид Л.Л.

Михалюк О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 б/н та б/д/

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 року

у справі № 909/636/15

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3,

м. Івано-Франківськ

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 331906,90 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Парфан Т.Д. - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю

№ 429 від 05.07.2002 року

від відповідача: ОСОБА_6 - довіреність № б/н від 18.06.2015 року

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Гнатюк Г.М., Михалюк О.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У зв'язку з перебуванням судді Гнатюк Г.М. у відпустці, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 14.09.2015 року у склад колегії для розгляду даної справи замість судді Гнатюк Г.М. введено - суддю Плотніцького Б.Д. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.09.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д. розгляд апеляційної скарги відкладено. У зв'язку з перебуванням судді Плотніцького Б.Д. у відрядженні, розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року у склад колегії для розгляду вказаної справи замість судді Плотніцького Б.Д. введено - суддю Давид Л.Л.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 року у справі №909/636/15 (суддя Шкіндер П.А.) у задоволенні позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в сумі 317136 грн. відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент вчинення правочину (укладення Договору комерційної концесії № 1) сторонами не було дотримано встановлених законодавством умов необхідних для укладення Договору, а саме не було здійснено державної реєстрації Договору, яка передбачена положеннями ст. 1118 ЦК України (в редакції на момент укладення Договору 26.12.2011 року).

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Фізична особа підприємець ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н та б/д, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 року у справі № 909/636/16 і прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, оскільки вважає, що таке прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що приймаючи рішення про відмову у позові з мотивів відсутності державної реєстрації Договору комерційної концесії, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 210, 215, 640 та ч. 2 ст. 1118 ЦК України.

Разом з тим, скаржник зазначає, що зміст статті 1118 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не тягне за собою його недійсність, і такий правочин вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що у 2011 році (станом на час укладання договору) не було затверджено Порядку державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), а вказаний Порядок був затверджений Наказом Міністерства юстиції України лише 29.09.2014 року № 1601/5.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить в задоволенні апеляційної скаги відмовити.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 14.09.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.09.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 29.09.2015р. У судовому засіданні Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2015р. за згодою представників сторін оголошено перерву до 19.10.2015р.

Розгляд справи розпочато спочатку у зв'язку зі зміною складу суду.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015р. у справі №909/636/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 26 грудня 2011 року між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Франчайзер) та суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Франчайзі) укладено Договір комерційної концесії № 1 (надалі - Договір) (а.с. 13-21), відповідно до умов якого Франчайзер погоджується на вступ Франчайзі до Франчайзингової мережі "ВЕST BURGER" по веденню Бізнесу Франчайзера. Такий вступ зобов'язує Франчайзі використовувати на умовах Невиключного права Стандарт, Систему та Торгову марку Франчайзера (п. 2-01. Договору).

Відповідно до п. 3-01. Договору Франчайзі сплачує Франчайзеру Початковий платіж у розмірі 20 000 гривень у відповідності з наступним графіком:

а) сума в гривнях, що еквівалентна 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати підписання Договору;

б) сума в гривнях, що еквівалентна 500 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати відкриття;

в) сума в гривнях, що еквівалентна 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 6 місяців з дати відкриття.

Згідно з п. 3-02. Договору щомісяця, починаючи з Дати відкриття, Франчайзі сплачує Франчайзеру Роялті у розмірі 2,5% від Щомісячного валового обороту.

Пунктом 3-03. Договору передбачено, що щомісяця, починаючи з Дати відкриття, Франчайзі сплачує Франчайзеру рекламні відрахування у розмірі 0,5% від Щомісячного валового обороту.

У відповідності до п. 3-05. Договору у випадку несплати (повної чи часткової) Початкового платежу, Роялті чи Рекламних відрахувань у зазначений строк, Франчайзі сплачує на користь Франчайзера пеню у розмірі 0,1% від несвоєчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення.

Поряд з цим, пунктом 8-03. Договору визначено права та обов'язки Франчайзі стосовно об'єктів прав інтелектуальної власності Франчайзера, зокрема, щодо підписання Ліцензійного договору, а також всіх прикладених до нього Додатків, що мають безпосередній зв'язок з цим Договором і стосуються використання об'єктів прав інтелектуальної власності Франчайзера в Бізнесі та не порушують умови Договору.

Умовами укладеного між сторонами Договору встановлено, що приміщення - це оформлені у відповідності до Фірмового стилю та згідно проектної документації приміщення, літній майданчик та прилеглі робочі території для ведення Бізнесу Франчайзі. Одночасно з п. 8-03. Договору вбачається, що Приміщення - займає площу до 130 квадратних метрів та розташоване на першому поверсі за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Зв'язкова, 6.

Разом з тим, досліджуючи матеріали справи встановлено, що починаючи з дати відкриття кафе "BEST BURGER" (01 квітня 2012 року), за адресою : м. Івано-Франківськ вул. Зв'язкова, 6, відповідачем (Франчайзі) роялті та рекламні відрахування не сплачувались, що також не заперечується представниками сторін у судовому засіданні.

Пунктом 10-01. Договору передбачено випадки, коли Франчайзер має право достроково в односторонньому порядку припинити дію Договору або запропонувати внести зміни в умови Договору.

При цьому, пунктом 15-01. Договору передбачено випадки, коли Франчайзі має право в односторонньому порядку розірвати договір, без сплати будь-яких коштів Франчайзеру, письмово попередивши про це Франчайзера за 30 днів.

З'ясуванням документальних доказів у справі встановлено, що з метою врегулювання договірних відносин позивачем було вжито заходи досудового врегулювання спору, а саме 07 квітня 2014 року позивач скерував відповідачу досудову претензію № 3 з вимогою сплатити протерміновані платежі за Договором (а.с. 10).

В подальшому, 19 травня 2014 року позивач скерував відповідачу досудову претензію № 5 (а.с. 11) про розірвання договору концесії (франчайзингу) № 1 від 26 грудня 2011 року.

Проте, вказані досудові претензії залишені відповідачем без відповіді та належного реагування.

Таким чином, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в сумі 331 906,90 грн.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1115 ЦК України за договором комерційної концесії (франчайзингу) одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Згідно з ст. 1116 ЦК України предметом договору комерційної концесії (франчайзингу) є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Одночасно, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 210, 215, 640 та ч. 2 ст. 1118 ЦК України, колегія суддів вважає такі необгрунтованими з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 1118 ЦК України договір комерційної концесії підлягає обов'язковій державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця. Частиною четвертою названої статті ЦК України передбачено, що сторони договору при реалізації правовідносин з третіми особами мають право посилатись на договір лише в разі і з моменту його державної реєстрації. Аналогічні правила містяться у ст. 367 ГК України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 367 ГК України, договір комерційної концесії повинен бути укладений у письмовій формі у вигляді єдиного документа. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Відсутність реєстрації договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися на цей договір.

З аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що органом, який зобов'язаний здійснити державну реєстрацію договору комерційної концесії є державний орган, що здійснював державну реєстрацію суб'єкта господарювання, що виступає за таким договором як правоволоділець.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 14.12.2007 року та припинив підприємницьку діяльність 20.05.2015 року, про що зроблено запис номер 6015384. При цьому, як вбачається з документальних доказів у справі, з 03.06.2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності. Таким чином, станом на момент укладення Договору комерційної концесії № 1 від 26 грудня 2011 року Франчайзер був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

Разом з тим, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, вбачається, що органом, який здійснив державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 є Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області.

Отже, відповідно до зазначених норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, державну реєстрацію Договору комерційної концесії №1, укладеного 26.12.2011 року між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 мав би здійснити державний реєстратор Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області.

Відтак, враховуючи викладене та одночасно перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що у 2011 році (станом на час укладання договору) не було затверджено Порядку державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), а вказаний Порядок був затверджений Наказом Міністерства юстиції України лише 29.09.2014 року № 1601/5, колегія суддів вважає такі необгрунтованими.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем подано суду копію заяви №3 від 05.08.2015року, у якій останній просить виконавчий комітет (державного реєстратора) надати копію заяви приватного підприємця ОСОБА_3 про реєстрацію Договору комерційної концесії № 1 від 26.12.2011 року та копію відповіді на дану заяву. Проте, документальних доказів про державну реєстрацію укладеного між сторонами Договору позивачем не подано. Крім цього, учасники судового процесу у судовому засіданні підтвердили факт відсутності державної реєстрації Договору.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

А тому, за відсутності державної реєстрації зазначених видів договорів, вони не вважаються укладеними, тобто не породжують відповідних правових наслідків.

Крім цього, пунктом 8. Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що на момент вчинення правочину (укладення Договору комерційної концесії № 1) сторонами не було дотримано встановлених законодавством умов необхідних для укладення Договору, а саме не було здійснено державної реєстрації Договору, хоча така була прямо передбачена положеннями ст. 1118 ЦК України (в редакції на момент укладення Договору 26.12.2011 року).

Поряд з цим, судова колегія вважає голослівними та необгрунтованими доводи скаржника про те, що зміст статті 1118 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не тягне за собою його недійсність, і такий правочин вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

З огляду на наведене та з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ПІК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" та враховуючи внесення скаржником судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом слід повернути скаржнику з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку в розмірі 148,00 грн.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 року у справі №909/636/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 б/н та б/д/ - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Повернути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 148 (сто сорок вісім) грн. 00 коп. судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

4. Господарському суду Івано-Франківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Івано-Франківської області. Повний текст постанови складений 23.10.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Михалюк О.В.