РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2015Справа № 910/26219/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М Профіт»

до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: Ночка І.П. довіреність № б/н від 17.11.2014 р.

від відповідача: Миронюк Д.С. довіреність № 285 від 24.11.2014 р.

від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Фурман Р.В. довіреність № 09-15969/14 від 17.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «М Профіт» до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним Кредитного договору № КЛ/14/9-34 від 25.02.2014 р., який укладений між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/26219/14; розгляд справи призначено на 18.12.2014 р., зобов'язано сторін надати суду певні документи.

18.12.2014 р. представник позивача через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Крім того, позивач подав клопотання про витребування доказів від відповідача.

Суд відкладав розгляд даного клопотання до з'ясування фактичних обставин справи.

Відповідач в судовому засіданні 18.12.2014 р. подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд припинити провадження у справі.

Крім того, відповідач подав клопотання на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою суду від 18.12.2014 р. залучено до участі у справі третьою собою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

В судовому засіданні 18.12.2014 р. господарський суд оголосив у справі № 910/26219/14 перерву до 22.01.2015 р. о 10:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні 22.01.2015 р. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні 22.01.2015 р. проти позову заперечили.

В судовому засіданні 22.01.2014 р. представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів.

Господарський суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю даного клопотання.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/22599/14.

У судовому засіданні 22.01.2015. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «М Профіт» (надалі - Позичальник) і Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» (надалі - Банк) було укладено Кредитний договір № КЛ/14/9-34 (надалі - Кредитний договір), у відповідності до умов якого Банк надав Позичальнику кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 85 000 000,00 грн. на умовах оплати 24,5 % річних за користування кредитом, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, встановленого п. 1.3. Кредитного договору, та сплачувати інші платежі, передбачені даним Договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 1.2 Кредитного договору, цільове використання (мета) кредиту: для поповнення обігових коштів.

За умовами Кредитного договору Позивач (Позичальник) зобов'язувався повернути кредит в межах строку, встановленого п. 1.3. Договору, а саме до 24.09.2014 р. (включно) та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 24,5 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» (Заставодержатель) та майновим поручителем Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» (Заставодавець) було укладено договір застави майнових прав № МП/14/11-34 від 28.02.2014 р. з (надалі - Договір застави).

Відповідно до п. 2.1 Договору застави, предметом застави за цим Договором є майнові права на грошові кошти, які належали заставодавцю - Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Всесвіт» - за договором банківського вкладу (депозиту) № 02/Д/14/02-34 «Пунктуальний» від 28.02.2014 р., укладеним між Заставодавцем та Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» строком дії до 27.02.2015 р. на суму 30 000 000,00 грн., які полягають у праві вимоги від Публічного акціонерного товариства «Терра Банк», сплатити грошові кошти в сумі 30 000 000,00 грн. та проценти.

З врахуванням того, що майнові права по договору банківського вкладу (депозиту) № 02/Д/14/02-34 від 28.02.2014 р. передаються в заставу частково, сторони оцінили (визначили заставну вартість) предмета застави в сумі 2 500 000,00 грн.

Таким чином, на думку позивача, Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», надавши кредит в сумі 85 000 000,00 грн., погодився на забезпечення вартістю всього 2 500 000,00 грн. При цьому коефіцієнт покриття кредиту становив 2,94 %.

Отже, відповідач видав, по суті, бланковий кредит, тобто кредит без забезпечення.

У відповідності до положень ст. 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 346 Господарського кодексу України, для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Крім того, положення ст. 1052 Цивільного кодексу України передбачають забезпечення виконання зобов'язання позичальником.

Натомість, як стверджує позивач, Публічне акціонерне товариство «Терра Банк» видало кредит Товариству з обмеженою відповідальністю «М Профіт» без вимагання якого-небудь ліквідного забезпечення та без отримання яких-небудь гарантій щодо того, що кредит буде повернено в строк, а також без підтвердження платоспроможності позичальника. При цьому, позивач не мав активів, які були б здатні підтвердити його платоспроможність.

Таким чином, позивач вважає, що Публічне акціонерне товариство «Терра Банк» уклало кредитний договір, умови якого передбачають надання Товариству з обмеженою відповідальністю «М Профіт» (клієнту) переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

У відповідності до положень ст. 38 ч. 3 п. 6) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р. № 4452-УІ, якщо банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, то такі правочини є нікчемними.

За таких обставин, на думку позивача, оспорюваний Кредитний договір суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки фінансові установи України не видають незабезпечених кредитів, а відтак, укладений Кредитний договір надав позивачу переваги в порівнянні з іншими позичальниками. При цьому, такі переваги не встановлені ані законом, ані внутрішніми документами банку. Крім того, такий Кредитний договір суперечить положенням Цивільного кодексу України (ст. 1052), а також Господарського кодексу України (ст. 345, ст. 346).

Також позивач зазначив, що у постанові Національного банку України від 15.07.2014 р. № 415/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Терра Банк» шляхом призначення куратора», встановлено, що починаючи з березня 2014 р. до Національного банку України надходять скарги клієнтів ПАТ «Терра Банк» щодо невиконання зобов'язань перед ними. Протягом березня - червня 2014 р. до Національного банку України надійшли скарги від фізичних осіб та одна скарга від юридичної особи. Крім того, надійшла інформація від територіальних управлінь Національного банку України про невиконання зобов'язань ПАТ «Терра Банк» перед фізичними особами. Облік невиконаних у строк документів з вини цього банку на відповідних позабалансових рахунках ним не здійснювався. Зазначене свідчить про наявність у ПАТ «Терра Банк» проблем із ліквідністю, що становить реальну загрозу невиконання ним своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами, а також потребу в посиленому контролі за діяльністю банку з метою уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами. Відповідно до п. 4.4 глави 4 розділу 1 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 1708.2012 р. № 346 (зі змінами), Національний банк України застосовує особливий режим контролю в разі наявності хоча б однієї з визначених у цьому пункті ознак, зокрема виникнення реальної загрози невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами і кредиторами та потреби в посиленому контролі за діяльністю банку з метою уникнення можливості невиконання банком своїх зобов'язань перед клієнтами та кредиторами. З урахуванням зазначеного вище встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Терра Банк шляхом призначення куратора було адекватним рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів.

Позивач пояснив суду, що після призначення в ПАТ «Терра Банк» куратора ситуація з проведенням платежів в банку, виконанням доручень клієнтів на переказ не покращилася, наслідком чого стало віднесення ПАТ «Терра Банк» до категорії проблемних (постанова НБУ від 06.08.2014 р. № 463/БТ).

Правлінням Національного банку України була прийнята постанова № 518 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних». На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2014 р. було прийнято рішення № 72 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Терра Банк», згідно якого в ПАТ «Терра Банк» з 22.08.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, з 22.08.2014 р. по 22.11.2014 р. призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Терра Банк» - Ірклієнка Юрія Петровича.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «М Профіт» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про визнання недійсним кредитного договору № КЛ/14/9-34 від 25.02.2014 р., який укладений між позивачем та відповідачем, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що укладений Кредитний договір без якого-будь забезпечення надав переваги позивачу, як клієнту банку в порівнянні з іншими позичальниками всупереч вимогам Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і таке укладення могло стати однією з причин неплатоспроможності відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності з Положенням НБУ «Про кредитування», комерційні банки мають право надавати клієнтам так званий бланковий кредит тільки в межах наявних у них власних ресурсів без застави майна чи інших видів забезпечення кредиту. Надається такий кредит надійним позичальникам, які протягом тривалого часу мають стійкий фінансовий стан, стабільні джерела погашення кредиту і перевірений авторитет у банківських колах із застосуванням підвищеної відсоткової ставки.

Мета такого кредиту - надання тимчасової фінансової допомоги стабільно працюючим позичальникам, які протягом останніх 2-3 років надійно та гарантовано виконували свої зобов'язання перед банком, чітко дотримувались кредитної дисципліни.

Надається такий кредит на договірній основі без попередньої перевірки його забезпечення й причин тимчасових фінансових труднощів у позичальника. Для одержання кредиту позичальник подає в банк лише клопотання, в якому зазначаються розмір кредиту, його конкретна ціль, термін користування позичкою.

Термін користування кредитом - не більше 90 днів. Погашається кредит на підставі строкових зобов'язань позичальника. Цільове використання такого кредиту банком не перевіряється.

Господарський зауважує, що посилання позивача на те, що кредит за спірним кредитним договором є бланковим кредитом, спростовуються умовами Кредитного договору № КЛ/14/9-34 від 25.02.2014 р., згідно з якими кредитна лінія відкривалась з 25.02.2014 р. до 24.09.2014 р.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний Кредитний договір № КЛ/14/9-34 від 25.02.2014 р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «М Профіт» та публічним акціонерним товариством «Терра Банк» не має ознак фіктивності, з огляду на те, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, надання кредитних коштів та їх повернення (на виконання правочину було передано майно).

Позивач вважає, що Кредитний договір є недійсний в силу ч. 1 ст. 215 ЦКУ, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦКУ. Проте, ці посилання позивача на ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є безпідставними з огляду на те, що прерогатива щодо визнання нікчемними вказаних договорів, із вказаних позивачем підстав, належить виключно Уповноваженій особі Фонду, а вказаною особою ніяких дій, спрямованих на визнання нікчемним Кредитного договору № КЛУ14/9- 34 від 25.02.2014 р. не вчинялося.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 21.08.2014 № 518 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.08.2014 № 72 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Терра Банк», згідно з яким з 22.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічного акціонерного товариства «Терра Банк».

Відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення № 122 від 20.11.2014 р. про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Терра Банк» на один місяць до 22.12.2014 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Терра Банк».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить вказаному закону.

Відповідно до пунктів 1), 3) ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду та має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, зокрема, має право повідомляти сторони, за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, під час тимчасової адміністрації лише Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Отже, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в даній справі є спеціальними, а цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у спірних правовідносинах.

Частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсними є ті правочини, недійсність яких встановлена законом (нікчемні правочини). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позивач безпідставно перебрав на себе функції, якими він не наділений в силу закону, зокрема, у питанні застосування норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо визнання правочинів нікчемними.

Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» покладено обов'язок і надано виключні повноваження саме Уповноваженій особі Фонду протягом тимчасової адміністрації, а також ліквідації здійснювати повідомлення сторони за договорами, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінивши всі надані учасниками судового процесу докази, документи та пояснення в їх сукупності, Господарський суд м. Києві дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «М Профіт» про визнання договору недійсним, оскільки законодавством встановлений вичерпний перелік підстав відповідно до яких правочини можуть бути визнані нікчемними, а Уповноваженою особою Фонду протягом дії тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Терра Банк» Кредитний договір від 25.02.2014 р. № КЛ/14/9-34 не визнано нікчемним, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 27.01.15.

Суддя ТМ. Ващенко