ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа № 910/22170/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод», м. Житомир
до приватного підприємства «Діслав», Київська обл., м. Бориспіль
про стягнення коштів,
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1, довіреність б/н від 28.08.2015 року;
відповідача:не зявився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2015 року державне підприємство «Житомирський лікеро-горілчаний завод» (позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до приватного підприємства «Діслав» (відповідач) про стягнення 400 000,00 грн. основного боргу, 1 150,68 грн. 3% річних, 10 739,73 грн. пені та 28 000,00 грн. у звязку з неналежним виконанням останнім зобовязань з повернення авансового платежу за договором №281 консультування з питань комерційної діяльності і управління від 16.09.2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.08.2015 року, на підставі ч. 1 ст. 17 ГПК України справу №910/22170/15 передано до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.09.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 08.10.2015 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.10.2015 року розгляд справи було відкладено на 22.10.2015 року.

Представник відповідача в судове засідання 22.10.2015 року не зявився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2010 року №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що незявлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.09.2014 року між державним підприємством «Житомирський лікеро-горілчаний завод» (замовник) та приватним підприємством «Діслав» (виконавець) було укладено договір №281 консультування з питань комерційної діяльності і управління (договір), згідно умов п. 1.1. якого, замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, дає завдання, а виконавець зобовязується відповідно до завдання замовника надавати йому за плату послуги консультування з питань комерційної діяльності і управління в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 4.1. договору, замовник сплачує виконавцю плату в розмірі 400 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 66 666,67 грн. шляхом передплати в строк 3-х робочих днів після підписання даного договору.

Згідно п. 4.2. договору, на вимогу замовника сплачені кошти повертаються виконавцем протягом 28 календарних днів, якщо замовником не надано завдань виконавцю, або виконавцем не надано відповідні послуги у визначені цим договором строки.

Відповідно до п. 6.2. договору, у випадку порушення виконавцем умов п. 4.2., п. 4.3. договору, він несе додаткову відповідальність передбачену ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України.

На виконання умов договору, зокрема п. 4.1., позивач в якості авансу перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 400 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2126 від 17.09.2014 року на суму 400 000,00 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивачем не надано завдань відповідачу згідно даного договору, а тому позивач 04.12.2014 року звернувся до відповідача з претензією-вимогою у якій просив повернути попередній платіж у розмірі 400 000,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Проте, відповідач не виконав свої зобовязання перед позивачем з повернення авансу за договором та має заборгованість у розмірі 400 000,00 грн.

Доказів повернення сплачених позивачем зазначених грошових коштів відповідачем суду не надано.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів як попередньої оплати в сумі 400 000,00 грн. є обґрунтованими, і тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позов в частині стягнення 3 % річних в розмірі 1 150,68 грн., які нараховано позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у звязку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобовязань за даним договором у спірний період на підставі ст. 625 ЦК України також є обґрунтованим, і тому підлягає задоволенню.

Позивачем на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України також заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 7%, що становить 28 000,00 грн. та пені у розмірі 10 739,73 грн.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту, або виконання зобовязання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з пп. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Враховуючи те, що позивач в обґрунтування позовної вимоги про стягнення штрафу у розмірі 7% та пені за прострочення строків повернення попереднього платежу, тобто порушення умов виконання грошового зобовязання, посилається на положення абзацу 3 частини 2 статті 231 ГК України, які в даному випадку не підлягають застосуванню, а умовами договору не передбачено стягнення з відповідача 7% штрафу та пені у випадку несвоєчасного повернення авансу, то позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 28 000,00 грн. та пені у розмірі 10 739,73 грн. не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що копії документів, які знаходяться в матеріалах справи та надавались позивачем суду в якості доказів, є належними та допустимими письмовими доказами, які стосуються предмета спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані позивачем докази не спростовані та відповідачем протягом розгляду справи не заперечувались.

Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 8 023,02 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства «Діслав» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Січнева, 1, код 37963151) на користь державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» (10008, м. Житомир, вул. 1-го Травня, 38, код 00375504) 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 1 150 (одну тисячу сто пятдесят) грн. 68 коп. 3% річних, 8 023 (вісім тисяч двадцять три) грн. 02 коп. судового збору.

В іншій частині в позові відмовити.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено: 27.10.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак