КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа№ 910/11724/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015

у справі № 910/11724/15 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВІВЕС"

про тлумачення умов договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВІВЕС" про тлумачення умов договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на, думку позивача, сторони по різному розуміють п. 4.4. договору №ДУ-2014/362-КП від 03.06.2014. З цих підстав позивач просив задовольнити позов, розтлумачивши п. 4.4 договору поставки №ДУ-2014/362-КП від 03.06.2014 наступним чином: "Датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції", виходячи із буквального значення слів та виразів, визначивши, що датою поставки вважається дата, вказана саме представником покупця на товаросупровідних документах, яким є видаткова накладна, а не дата оформлення цього документу".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив, що між сторонами існує спір щодо змісту укладеного між ними договору, який виник з приводу незрозумілості буквального значення слів пункту 4.4. договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2015 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 29.09.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015 розгляд справи було відкладено на 22.10.2015 на підставі ст. 77 ГПК України у зв'язку з неявкою сторін.

Представники сторін у судове засідання 22.10.2015 також не з'явилися, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, направленням на адреси їх місцезнаходження копій ухвали від 29.09.2015. Отримання позивачем процесуального документа 07.10.2015 підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №744. Отримання процесуального документа відповідачем 01.10.2015 підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №752.

Жодних заяв, пояснень та клопотань сторонами подано не було.

В свою чергу, пункт 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлює, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань та заяв про відкладення розгляду справи (в тому числі щодо неможливості подання доказів з причин, що не залежать від сторони, тощо) Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.06.2014 року між ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" (покупець) та ТОВ "ЕКВІВЕС" (постачальник) укладено договір № ДУ-2014/362-КП (далі - договір) відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості та строки, по ціні і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі і специфікаціях, які є його невід'ємними частинами.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що постачальник гарантує, що продукція, яка постачається по даному договору належить постачальнику на праві власності, звільнена від зобов'язань перед третіми особами.

Відповідно до п. 4.1. договору, поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по ціні, з якісними характеристиками та в терміни, узгоджені сторонами у специфікаціях до даного договору.

Відповідно до умов п. 4.4 договору, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції.

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач зазначав, що сторони по різному розуміють п. 4.4. договору, а тому просив суд розтлумачити вказаний пункт наступним чином "датою поставки вважається дата, вказана саме представником покупця на товаросупровідних документах, яким є видаткова накладна, а не дата оформлення цього документу".

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами у спірному договорі досягнуто згоди щодо обставин, пов'язаних з виконанням умов договору, поведінку сторін у спірному правовідношенні, а тому судом не вбачається різного розуміння сторонами умов договору, зокрема, в пункті 4.4. укладеного між сторонами правочину.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до приписів цивільного законодавства, користуючись правом врегулювати відносини на власний розсуд (з дотриманням при цьому вимог законодавства) сторони у п. 4.4. договору визначили, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаїв ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 637 ЦК України передбачено тлумачення умов договору за правилами ст. 213 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України здійснив перевірку умов договору та встановив, що сторони чітко висловили своє волевиявлення щодо предмету договору, його змісту та умов, зокрема, щодо порядку розрахунків та підстав, з якими пов'язане таке виконання, при цьому позивач свідомо погоджувався з його умовами та відповідно, усвідомлював настання певних правових ризиків, пов'язаних з його виконанням. До того ж, загальноприйняте значення термінів, використаних в тексті договору комісії дає чітке розуміння змісту зобов'язань.

В свою чергу, єдиним доказом, яким позивач обґрунтовує той факт, що сторони по різному розуміють зміст п. 4.4. договору, є копія позовної заяви ТОВ "ЕКВІВЕС" у іншій справі (а.с. 22-27) про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля". Так, у даній позовній заяві, за доводами ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", контрагент невірно визначив строки здійснення оплати, що свідчить про неоднакове розуміння сторонами умов спірного договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів позивача в цій частині, оскільки наведений факт жодним чином не свідчить про те, що п. 4.4. договору потребує судового тлумачення. Так, у випадку, якщо сторона не виконує умови договору, або виконує їх з частковим порушенням, наявність такої обставини не є беззаперечною підставою вважати, що сторона не розуміє умов договору. Колегія суддів зауважує, що встановлення правомірності заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості (в тому числі порядок обчислення боргу, визначення правильних строків нарахування штрафних санкцій, тощо) є предметом доведення та безпосереднім обов'язком суду у справі про стягнення такої заборгованості.

Крім того, тлумачення договору відповідно до статті 213 ЦК України можливе до початку виконання сторонами його умов, а не після тривалого виконання договору (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 3-195гс15 від 01.07.2015).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції законно та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі № 910/11724/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015 у справі № 910/11724/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11724/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім