ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2015 р. Справа № 917/1407/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т.В., суддя Гребенюк Н.В.,

при секретарі Томіній І.В.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 - договір №1/18/05 від 18.05.2015 р.,

відповідача - ОСОБА_2 - дов. б/н від 20.08.2014 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2335 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/1407/14,

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с. Підгорне, Чутівський район, Полтавська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Нижні Млини, Полтавська область

про стягнення 106 794,27 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.03.2015 р. у справі № 917/1407/14 (суддя Кльопов І.Г.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 102938,90 грн. та 3855,37 грн. - 3 % річних, витрати на оплату судового збору в розмірі 2139,48 грн.

Відповідач, ФОП ОСОБА_4, з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015 р. у справі № 917/1407/14 скасувати повністю, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 суму боргу за договором поставки № 1 від 02.01.2013 р. в розмірі 6 577,90 грн. Апелянт зазначив, що на виконання укладеного договору поставки № 1 від 02.01.2013р. ним було передано позивачу кошти на суму 96 361,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 04.01.2013р. на суму 14 000,00 грн., від 09.01.2013р. на суму 14 320,00 грн., від 11.01.2013р. на суму 22 535,00 грн., від 14.01.2013р. на суму 10 000,00 грн., від 18.01.2013р. на суму 35 506,00 грн. Також, апелянт вказав, що 10.02.2014р. ним згідно платіжного доручення № ПН 3017037М було здійснено платіж за вказаним договором на суму 5 500,00 грн. Тому, на думку відповідача, його заборгованість перед позивачем складає 6 577,90 грн. замість вказаних позивачем 102 938,90 грн. і відповідно розрахунок 3% річних є невірним.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Позивач вказав, що він заперечує справжність наданих відповідачем доказів, вважає їх неналежними. 10.06.2015 р. позивач надав клопотання, в якому просив для проведення судової технічної експертизи долучити до матеріалів справи № 917/1407/14 відповідні оригінали документів, які були приєднані до матеріалів справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. зупинено провадження у справі та призначено судово-технічну експертизу по справі № 917/1407/14, проведення якої доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса. 24.09.2015р. на адресу суду надійшов висновок судової технічної експертизи документів № 6599 від 14.09.2015р. Харківського НДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2015р. поновлено провадження у справі та розгляд справи призначено на 19.10.2015 р. о 09:30 год.

В судовому засіданні 19.10.2015р. було оголошено перерву до 26.10.2015р. о 09:30 год.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.01.2013 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (постачальник, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки №1, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупцеві продукцію торгової марки "ІНФОРМАЦІЯ_1", "ІНФОРМАЦІЯ_2", повноправним виробником якої є постачальник (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити її.

Пунктом 3.4 даного договору визначено, усі розрахунки, передбачені цим договором, здійснюються у національній валюті України - гривні, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно із правилами, передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків, протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту передачі товару.

В п. 4.11 цього ж договору передбачено, що моментом передачі вважається момент передачі товару постачальником та приймання його покупцем, що підтверджується відміткою в накладних (штамп, підпис). Факт отримання товару відповідачем підтверджується відповідною товарною накладною, підписаною покупцем.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач здійснив продаж та поставку товару на суму 108 438,90 грн., що підтверджується видатковими накладними №263 від 01.02.2013 р., №311 від 08.02.2013 р., №409 від 20.02.2013 р. Проте, відповідач, в свою чергу, не здійснив оплату товару у визначений строк.

Позивач надіслав на адресу відповідача претензію-вимогу вих. №03/04-1 від 03.04.2014 р., з вимогою оплатити суму боргу у розмірі 102 938,90 грн. Відповідач суму боргу за поставлений товар не сплатив, відповіді на претензію не надав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 102938,90 грн. та 3855,37 грн. 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином було виконано умови договору та передано у власність відповідача товар на суму 108438,90 грн., однак відповідач свої зобов'язання, щодо сплати за поставлений йому товар виконав частково, сплативши суму у розмірі 5500,00 грн. Суд першої інстанції не прийняв до уваги надані відповідачем квитанції до прибуткового касового ордера від 04.01.2013р. на суму 14 000,00 грн., від 09.01.2013р. на суму 14 320,00 грн., від 11.01.2013р. на суму 22 535,00 грн., від 14.01.2013р. на суму 10 000,00 грн., від 18.01.2013р. на суму 35 506,00 грн., оскільки є неналежними доказами оплати вартості товару в порушення п. 3.4 спірного договору.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належним чином було виконано умови договору, а саме, передано у власність відповідача товар на суму 108 438,90 грн.

Відповідач, в сувою чергу, свої зобов'язання щодо сплати за поставлений йому товар виконав частково, сплативши суму у розмірі 5500,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що відповідач не спростовує отримання від позивача товару за укладеним договором, він вважає, що ним було передано позивачу кошти на суму 96 361,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 04.01.2013р. на суму 14 000,00 грн., від 09.01.2013р. на суму 14 320,00 грн., від 11.01.2013р. на суму 22 535,00 грн., від 14.01.2013р. на суму 10 000,00 грн., від 18.01.2013р. на суму 35 506,00 грн.

Оригінали вищезазначених квитанцій були досліджені експертами Харківського НДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса.

Так, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. зупинено провадження у справі, призначено судово-технічну експертизу по справі № 917/1407/14, проведення якої доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса, та на вирішення експерта поставлено наступне питання: чи співпадають відтиски печатки на квитанціях до прибуткових касових ордерів на суму 14000 грн. від 04.01.2013; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 14320 грн. від 09.01.2013; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 22535 грн. від 11.01.2013; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 10000 грн. від 14.01.2013; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 35506 грн. від 18.01.2013 з відтиском печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на зразках відібраних під час судового засідання.

Згідно складеного висновку судової технічної експертизи документів № 6599 від 14.09.2015р., фрагменти відтисків кліше круглої печатки ФОП ОСОБА_3 у наданих на дослідження документах: квитанції до прибуткового касового ордеру від 04.01.2013 на суму 14000 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.01.2013 на суму 14320 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру від 11.01.2013 на суму 22535 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру від 14.01.2013 на суму 10000 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру від 18.01.2013 на суму 35506 грн., нанесено не кліше круглої печатки ФОП ОСОБА_3, експериментальні зразки відтисків якого надані для порівняльного дослідження, а іншим кліше печатки.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідним зазначити, що надані відповідачем квитанції до прибуткового касового ордеру є неналежними доказами оплати вартості отриманого товару.

Судом першої інстанції правомірно не було взято вищевказані квитанції до прибуткового касового ордеру до уваги, оскільки пунктом 3.4 договору чітко визначений порядок розрахунків за товар. Так, усі розрахунки, передбачені цим Договором, здійснюються у національній валюті України - гривні, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно із правилами, передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків, протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту передачі товару. Крім того, згідно книги обліку доходів ФОП ОСОБА_3 в доходах від провадження діяльності відсутні відомості щодо надходження даних коштів.

В судовому засіданні відповідач надав суду клопотання про призначення додаткової технічної експертизи з посиланням на те, що у висновку судової технічної експертизи документів № 6599 від 14.09.2015р. зазначено, що на квитанціях до прибуткового касового ордеру нанесено не кліше круглої печатки ФОП ОСОБА_3, а кліше іншої круглої печатки ФОП ОСОБА_3 На думку відповідача, ОСОБА_3 замовив додатково інше рельєфне кліше на відповідному підприємстві, що виготовляє печатки і штампи.

Судова колегія вважає дане клопотання недоцільним та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 ГПК України, у випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу.

Пунктом 15.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012 р. передбачено, що додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні шляхом заслуховування експерта неможливо. Висновок експерта визнається неповним, якщо досліджено не всі надані йому об'єкти або не дано вичерпних відповідей на всі поставлені перед експертом питання. Висновок експерта визнається неясним, якщо він викладений нечітко або носить непевний, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи необхідно чітко зазначити, які саме висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження.

В п. 18 зазначеної постанови Пленуму визначено, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Відповідачем не наведено належних обґрунтувань неповноти та неясності висновку експерта, а також виявлення зазначених в п. 18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012 р. обставин.

Судова колегія вважає, що у висновку судової технічної експертизи документів № 6599 від 14.09.2015р. досліджено всі надані експерту об'єкти, дана вичерпна відповідь на всі поставлені перед експертом питання, а також висновок викладений чітко та носить певний, конкретний характер.

Крім того, позивач надав суду довідку про те, що найману працю з вересня 2009 року він не використовує; обов'язки бухгалтера та касира виконує самостійно, в тому числі у період 2013 року; зберігає свою печатку самостійно у встановленому чинним законодавством порядку, в тому числі у 2013 році; печатку замовляв єдиний раз у 2008 році у Фірмі "БАРЗ"ШК", яку і використовує; штампів не має.

Судова колегія також зазначає, що суд першої інстанції двічі зупиняв розгляд даної справи для призначення судової почеркознавчої експертизи. Проте, Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр при УМВС України в Полтавській області повернув матеріали справи до суду в зв'язку з відсутністю фахівця у цьому виді судових експертиз, а Полтавське відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса повернуло матеріали справи до суду у зв'язку з неможливістю надання висновку судової почеркознавчої експертизи, оскільки протягом тридцяти календарних днів клопотання щодо надання додаткових матеріалів (оригінали квитанцій) не задоволено.

З огляду на необґрунтованість тверджень відповідача щодо необхідності призначення додаткової судово-технічної експертизи, судова колегія відмовляє в задоволенні клопотання відповідача.

Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 102938,90 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 3855,37 грн., то судова колегія вважає, що суд першої інстанції також правомірно задовольнив цю вимогу.

Так, за приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом, або договором не встановлений інший розмір процентів.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок 3% річних, він є правильним та відповідачу правомірно нараховано до сплати 3% річних в сумі 3 855,37 грн.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/1407/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Нижні Млини, Полтавська область, на рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/1407/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/1407/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 02.11.2015 р.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т.В.

Суддя Гребенюк Н.В.