ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015р. Справа№ 914/4612/14

Розглянувши матеріали справи

За позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Анатолієвича, м.Одеса

До відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м.Стрий

Про захист ділової репутації шляхом спростування неправдивої інформації, відшкодування моральної шкоди та відшкодування упущеної вигоди в розмірі 344 970,72 грн.

Головуючий суддя - Березяк Н.Є.

Судді Запотічняк О.Д.

ОСОБА_3

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_4 представник

від відповідача: ОСОБА_5 - представник

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Анатолієвича до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист ділової репутації шляхом спростування неправдивої інформації, відшкодування моральної шкоди та відшкодування упущеної вигоди в розмірі 344 970,72 грн.

Розгляд справи неодноразово відкладався з причин, зазначених в попередніх ухвалах суду.

В судовому засіданні 28.10.2015 року представник позивача підтримав своє клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно і грошові кошти фізичної особи підприємця ОСОБА_2. В обґрунтування заявленого клопотання посилається на свої припущення, що відповідач може продати своє майно і зняти з рахунків кошти, що унеможливить виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, суд відмовив в задоволенні зазначеного клопотання з огляду на наступне :

Відповідно до ст.66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, із змісту ст. 66 ГПК України випливає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами та вживаються судом у разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду (постанова Верховного Суду України від 26.08.2008 справа №36/124).

За вимогами ст. 66 ГПК України, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими повязано вирішення питання про забезпечення позову.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12.12.2006 №01-8/2776 "Про деякі питання практики забезпечення позову" зауважено, що відповідно до ст. 66 ГПК України заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті як за заявою учасника судового процесу, так і за ініціативою господарського суду. У першому із зазначених випадків заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

За змістом ст. 32 ГПК України, наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів фактичних даних, які встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово. При цьому, докази у відповідності зі ст. 34 ГПК України, повинні відповідати, вимогам належності та допустимості.

Заявляючи клопотання про забезпечення позову представник позивача жодним чином не обґрунтував своїх припущень, щодо необхідності вжиття заявлених ним заходів.

Крім того, представником позивача подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи рахунку-фактури №25 від 25 вересня 2013 року, видаткової накладної №599 від 25.09.2013 року та договору поставки без дати і без номера на предмет встановлення на цих документах чи виконаний підпис відповідачем та чи відповідає відтиск печатки на них кліше печатки «Гунько Сергій Олександрович».

Представник відповідача проти заявленого клопотання заперечив, посилаючись на ті обставини, що зазначені документи ніяким чином не можуть підтвердити чи авторство відповідачем публікацій в мережі Інтернет, оскільки жодним чином не стосується даної справи і не є належними і допустимими доказами розміщення на веб-сторінках мережі Інтернет інформації, яку просить спростувати позивач.

Проаналізувавши в судовому засіданні заявлене клопотання, матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін судова колегія вирішила відмовити в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи із зазначених в клопотанні питань.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення експертизи суд виходив з наступного:

відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» , судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Як вже зазначалося раніше, предметом даного спору є спростування недостовірної інформації та відшкодування шкоди. Таким чином предметом дослідження у даній справі є дані про розповсюдження недостовірної інформації на веб-сторінках мережі Інтернет, що не містить жодного підпису особи - автора, та розмір завданої таким розповсюдженням шкоди, а не підтвердження підпису особи на бухгалтерських документах та примірнику письмового договору.

З урахуванням положень ст..9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» ( із змінами і доповненнями) «недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі».

В судових засіданнях представник позивача свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві, матеріалах справи та наданих в судових засіданнях усних та письмових поясненнях. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на трьох сайтах мережі Інтернет у травні 2012 року від імені «Торговий дім Аквахаус-захід» було розміщено недостовірну інформацію стосовно якості конвекторів ТМ «Іnotec», яка зареєстрована на ОСОБА_1 Анатолієвича. Як стверджує позивач, поширення негативної інформації призвело до розірвання ряду договорів укладених між позивачем та покупцями конвекторів, в звязку з чим йому завдано моральну та матеріальну шкоду, яку просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 , якому належить «Торговий дім Аквахаус-захід» і який, як стверджує позивач, називає себе директором Торгового дому.

Відповідач проти позову заперечує з підстав і мотивів, викладених в своїх письмових запереченнях та наданих усних поясненнях. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що Фізична особа підприємець ОСОБА_2, не має жодного відношення до викладеної в мережі Інтернет інформації, не є її автором і не повинен відповідати за завдану поширенням такої інформації шкоду. Крім того, відповідач зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, непрямих доказах стосовно автора розміщеної інформації, а відтак ФОП ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі.

В судовому засіданні 28.10.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

- В травні 2012 року в мережі Інтернет, на веб-сторінках: http://www.uabuild.com/articles/a-237-preduprezhdenie-o-nekachestvennyh- vnutripolnyh - konvectorah-tm-inotec.html;http://aquahouse-zahid.zakupka.com/articles/2245-reduprezhdenie-o-nekachestvennyh- vnutripolnyh - konvectorah-tm-inotec/ ; http;//vnutripolnyy-konvektor-tm-fancoil.inbud.ua/ru/polniu-pressreliz-companii/preduprezhdenie-o-nekachestvennyh-vnutripolnyh-konvectorah-tm-inotec-63247, як стверджує позивач, було поширено інформацію під заголовком ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ о некачественных внутрипольных конвекторах ТМ Іпоtес .

Згідно свідоцтва №114753 на знак товарів і послуг зареєстрованому у Державному реєстрі свідоцтв України від 10.11.2009 торгова марка ТМ «Іnotec» зареєстрована на ОСОБА_1 Анатолієвича, який з 2012 року здійснює продаж конвекторів, отриманих від заводу-виробгика ТзДВ «Інтерресурси», використовуючи свою Торгову марку «Іnotec» .

Як стверджує позивач,зазначена вище інформація була доведена невизначеному колу осіб, оскільки поширена в загальнодоступній мережі Інтернет. Факт поширення даної інформації підтверджує відповідною роздруківкою сторінок з Інтернет-сайтів, які додано до позовної заяви. Також, факт перебування даної інформації на вищевказаних Інтернет-сайтах станом на вересень-жовтень 2013 року позивач підтверджує висновками експертів Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності (наявні в матеріалах справи).

Позивач стверджує, що зазначену вище інформацію розміщено від імені «Торговий дім Аквахаус-захід», що належить ФОП ОСОБА_2.

ФОП ОСОБА_1 Анатолієвич зазначає, що поширення недостовірної інформації призвело до завдання йому моральної шкоди, яку оцінює 50000,00 грн., 294970,72 грн. упущеної вигоди, 15000,00 грн. на послуги адвоката, витрати повязані із сплатою судового збору та інші витрати повязані із забезпеченням участі представника в судових засіданнях. Також позивач просить зобовязати відповідача його спростувати недостовірно інформацію , викладену ним на трьох веб-сайтах мережі Інтернет.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення .

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України у №1 від 27.02.2009 р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Як вбачається із позовної заяви, позивач при поданні позову покликається на ст.ст.91,94,277 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 1 ст.91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Пленумом Верховного суду України у п.95 Постанови №1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи розяснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи , належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено до позовної заяви 4 роздруківки з інтернет-сторінок ( а.с.92-95) на двох з яких міститься стаття, під заголовком ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ о некачественных внутрипольных конвекторах ТМ Іпоtес, проте автор цих статей не зазначений. Біля однієї із статей стоїть логотип Торгового дому Аквахаус захід» (а.с.93), інша стаття не містить зазначеного логотипу, як і не містить імені автора статті.

Позивач стверджує, що через пошук в мережі Інтернет знайшов сторінку Торгового дому «Аквахаус-захід», директором якого зазначено ОСОБА_2, також через іншу особу здійснено закупку конвектора в ТД «Аквахаус-захід» і і в отриманих Договороі, рахунку-фактурі та Договорі поставки стоїть печатка фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, що на його думку, підтверджує авторство відповідача у статтях під заголовком ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ о некачественных внутрипольных конвекторах ТМ Іпоtес .

Згідно з положеннями статті 277 ЦК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З метою встановлення авторства зазначених вище статей, судом було призначено компютерно-технічну експертизу, яку доручено провести Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерта було поставлено запитання : чи міститься текстова стаття під заголовком ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ о некачественных внутрипольных конвекторах ТМ Іпоtес на веб-сторінка, зазначених позивачем та хто автор цієї статті.

Згідно висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №1045 від 17.04.2015 року, встановити хто саме розмістив цю статтю і хто є автором не виявляється можливим.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи , якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Наведе підтверджує той факт, що зібрані позивачем непрямі докази та припущення не можуть бути належним підтвердженням авторства викладених в інтернеті статей, і поданий позов до фізичної особи- підприємця, відтиск печатки якого знаходиться на бухгалтерських документах і договорі поставки може бути доказом поставки ним невстановленій особі конвектора, і ніяким чином не підтверджує його авторство, як директора ТД «Аквахаус-захід» під зазначеними вище статтями.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази поширення інформації саме відповідачем, суд приходить висновку, що заявлений позов(в контексті заявлених позовних вимог) є таким що задоволенню не підлягає. Відтак, в позові слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82, 83,84,85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02.11.2015 року.

Головуючий суддя Н.Березяк

Суддя О.Запотічняк

Суддя Р.Крупник