КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р. Справа№ 910/11169/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Остапенка О.М.

Шипка В.В.

за участі представників:

ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України - Лесик М.М., довір. №15-07/2015 від 15.07.2015р.

ТОВ "Арт-мастер" - Бородкін Д.І., довір. №02-01/05.01.15 від 05.01.2015р.

Міністерства юстиції України - Глущенко В.В., довір. №3.1-22/668 від 02.06.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Інформаційний

центр" Міністерства юстиції України

на рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015р.

у справі №910/11169/15 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства

юстиції України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-мастер"

третя особа Міністерство юстиції України

про визнання договору №А-8/26.12.12 від 26.12.2012р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/11169/15 у задоволенні позовних вимог державного підприємства (далі - ДП) "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Арт-мастер" за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерства юстиції України про визнання договору №А-8/26.12.12 від 26.12.2012р. недійсним відмовлено повністю. Не погодившись, ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/11169/15 та прийняти нове, яким у задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. (в складі колегії суддів: Верховець А.А. - головуючий, суддів Пантелієнка В.О., Остапенка О.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження, призначено до розгляду на 29.09.2015р. Ухвалою від 29.09.2015р. розгляд скарги відкладався на 20.10.2015р. Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015р. у зв'язку з виходом судді Шипка В.В. з відпустки для розгляду апеляційної скарги у справі сформовано колегію суддів з числа постійної у складі головуючого судді Верховця А.А., суддів Остапенка О.М., Шипка В.В. Ухвалою від 20.10.2015р. розгляд скарги відкладався на 27.10.2015р.

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскарженого рішення, ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України зазначалось про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до прийняття неправильного рішення, неповне з'ясування обставин та невідповідність висновків, викладених в оскарженому рішенні суду, обставинам справи. 29.09.2015р., 27.10.2015р. від ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надходили письмові пояснення по суті спору, 29.09.2015р. від ТОВ "Арт-мастер" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому викладались доводи на користь необґрунтованості зазначеної скарги.

Скаржником зазначалось, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки правовій позиції Вищого господарського суду України в аналогічних спірним правовідносинах, викладеної в постанові від 26.11.2012р. у справі №5011-72/9190-2012, за змістом якої як підставу визнання недійсності оспорюваного правочину констатовано порушення законодавства при його укладенні, зокрема, п. 4, 5 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. №740 (в редакції постанови від 23.09.2009р. №1007). Зазначалось про порушення п. 2 наказу Міністерства юстиції України №73/5 від 29.07.2004р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв» в частині створення програмного забезпечення Державного реєстру обтяжень рухомого майна виключно ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, наведені й інші доводи і міркування в підтвердження викладених обставин (а.с. 209-217 т. 1, а.с. 19-57 т. 2).

У відзиві на апеляційну скаргу наголошено на тому, що спірний договір, дійсність якого є предметом оскарження, був розірваний 25.06.2013р. згідно з укладеною між сторонами у справі додатковою угодою до нього, і тоді як предметом договору фактично були послуги і права, що надані виконавцем і спожиті замовником, з урахуванням висновків, наведених в п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11, зобов'язання за цим договором може бути визнане недійсним лише на майбутнє, але договір вже припинений, що унеможливлює реституцію і застосування наслідків недійсності спірного правочину, повернення спожитих послуг, набутих і реалізованих за цим договором відповідних прав користування (комп'ютерної програми). Наведені й інші доводи і міркування в підтвердження необґрунтованості апеляційної скарги (а.с. 4-14 т. 2).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши представників сторін в засіданнях суду апеляційної інстанції 29.09.2015р., 20.10.2015р., 27.10.2015р., перевіривши матеріали справи і дослідивши наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскаржене рішення підлягає залишенню без змін, зважаючи на наступні обставини.

Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статей 4, 4-1 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Статтею 91 ГПК України визначено, що сторони у справі, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Відповідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Досліджуючи матеріали справи, оцінюючі наявні докази, колегія суддів відзначає, 26.12.2012р. між ДП "Інформаціний центр" Міністерства юстиції України (сторона-1) та ТОВ "Арт-мастер" (сторона-2) був укладений авторський (ліцензійний) договір №А-8/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми (далі - ліцензійний договір, договір). За згодою сторін 25.06.2013р. договір був розірваний. 29.04.2015р. ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України звернулось з позовними вимогами до ТОВ "Арт-мастер" про визнання цього ж договору недійсним, мотивованими тим, що станом на момент укладення договору підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного правочину, що і зміст договору суперечить актам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, під терміном "комп'ютерна програма", для цілей договору, розуміється набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату, а саме комп'ютерна програма "Державний реєстр обтяжень рухомого майна". Згідно умовами договору сторона-2 надавала, а сторона-1 отримувала право на використання комп'ютерної програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі та виплачувала стороні-2, в порядку та на умовах договору, роялті. Відповідно п. 13.1 цього договору він діяв з 01.01.2013р. до 30.06.2013р. включно. Цей договір міг бути достроково розірваний за згодою сторін (п. 13.2 договору) - додатковою угодою від 25.06.2013р. сторони погодили, керуючись п. 13.2 договору, розірвати договір 25.06.2013р.

Звертаючись з позовом, а в змісті апеляційної скарги наголошуючи, позивачем вказувалось, що з акту Державної фінансової інспекції України вбачається як було встановлено що фактично сплачено авторської винагороди у 2012 році в сумі 105463,2 тис. грн. та у 1 півріччі 2013 - 27335,5 тис. грн., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати га операційну оренду та роялті на 96896,4 тис. грн. у 2012 році та на 25430,8 тис. грн. у 1 півріччі 2013 року, проведеним аналізом показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" на 2012 рік та 1 півріччя 2013 року в сумі 97415 тис. грн. та 25830 тис. грн. відповідно з приміткою "комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів".

Позивач (скаржник) зазначав, що недійсність ліцензійного договору пов'язана з порушенням при укладенні договору п. 2 наказу Міністерства юстиції України №73/5 від 29.07.2004р. "Про затвердження інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв", положень Закону України "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційною системою", оскільки програмні та технічні засоби, права на використання яких були передані ТОВ "Арт-мастер", є невід'ємними складовими частинами інформаційно-телекомунікаційної системи, якою є Державний реєстр обтяжень рухомого майна, порушенням при укладенні спірного договору норм законодавства, які регулюють порядок використання коштів державного комерційного підприємства, складання, затвердження та контролю використання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки.

ДП "Інформаціний центр" Міністерства юстиції України зазначалось про порушення підприємством при укладенні договору порядку формування державної регульованої ціни, визначеного ч. 2 ст. 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення», що і при укладенні спірного договору порушено п. 2 наказу Міністерства юстиції України №73/5 від 29.07.2004 "Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв" в частині зобов'язання доручення розроблення відповідного програмного забезпечення безпосередньо ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, а не третім особам, у зв'язку з чим позивач не мав права укладати ліцензійний договір, самостійно не створюючи програмного забезпечення, яке перебувало у державній власності.

Відповідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом (далі - ГК) України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України). В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Аналогічні положення містяться і в статті 180 ГК України. Згідно ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 203 ЦК України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 433 ЦК України визначено, що об'єктами авторського права є твори, а саме: 1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності; 2) комп'ютерні програми; 3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності; 4) інші твори.

Твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі. Комп'ютерні програми охороняються як літературні твори. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції. Комп'ютерні програми, компіляції даних (бази даних) належать до об'єктів права інтелектуальної власності (ч. 1 ст. 420 ЦК України), право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором (ч. 1 ст. 422 ЦК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі -Закон) передбачено, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме комп'ютерні програми. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону комп'ютерна програма - набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах). Відповідно ч. 1 ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Пунктом 2 наказу Міністерства юстиції України від 29.07.2004р. №73/5 "Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв" ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України зобов'язано створити програмне забезпечення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, забезпечити належне перенесення бази даних Державного реєстру застав рухомого майна до бази даних Державного реєстру обтяжень рухомого майна, забезпечити введення в дію Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Інструкцією не визначено у який спосіб підприємство має забезпечити таке створення - самостійно чи за допомогою залучення третіх осіб, в тому числі і на підставі укладеного договору з такими особами, або у будь-який інший спосіб. Інструкція не містить умов до того, хто має бути власником комп'ютерної програми "Державний реєстр обтяжень рухомого майна".

З урахування викладеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо необґрунтованості окремих посилань скаржника на зазначені вище пункти Інструкції як підстави визнання спірного ліцензійного договору недійсним, крім того, відзначає, необґрунтованість посилань скаржника на неврахування правових висновків, наведених в постанові Вищого господарського суду України від 26.11.2012р. у справі №5011-72/9190-2012, оскільки, як вбачається, у тій справі судами досліджувались і надавалась правова оцінка іншим правовідносинам, врегульованим спеціальними нормативно-правовими актами, позовні вимоги, які розглядались у межах відповідної справи стосувались програмного забезпечення ведення іншого реєстру - судових рішень і предмет вимог був пов'язаний з розірванням договору, укладеного з порушенням вимог законодавства.

Зокрема, п. 4, 5 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. №740 (в редакції постанови від 23.09.2009р. №1007) передбачено, що формування і функціонування Єдиного державного реєстру судових рішень забезпечується за рахунок коштів державного бюджету, програмне забезпечення Реєстру, розроблене на замовлення ДСА та/або придбане нею, база даних Реєстру є власністю держави в особі ДСА. ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України не є ДСА і у даному конкретному випадку оскарження ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України дійсності ліцензійного договору, укладеного з ТОВ "Арт-мастер", мова йде про реєстр обтяжень рухомого майна, а не реєстр судових рішень, тому посилання на положення вказаних вище пунктів Порядку вдаються суду неспроможними.

Державною фінансовою інспекцією України було складено акт позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Інформаційний центр" за період з 01.01.2012р. до 30.06.2013р. від 05.11.2013р. №08-21/21 (далі - Акт), в якому зазначено, що станом на 30.06.2013р., підприємство на підставі вказаних договорів не маючи власних комп'ютерних програм ведення Єдиних та Державних реєстрів, використовує програмне забезпечення з ведення реєстрів на визначений період, за що сплачується авторська винагорода (роялті), зокрема, ТОВ "Арт-мастер". Матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить п. 4 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009р. №869.

Підприємством у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року в складі розділу 014 "Адміністративні витрати" - 014/5 "Інші адміністративні витрати" - 014/5/6 "витрати на операційну оренду та роялті" заплановані витрати в сумі 8710 грн. та 2100 грн. відповідно. Згідно зі звітами про виконання фінансових планів за 2012 рік та І півріччя 2013 року вказаний показник становить - 8566,8 грн. та 1904,7 грн. відповідно. Ревізією встановлено, що фактично сплачено авторської винагороди вказаним комерційним структурам у 2012 році в сумі 105463,2 грн. та у І півріччі 2013 року - 27335,5 грн., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати на операційну оренду та роялті на 96896,4 грн. у 2012 році та на 25430,8 грн. у І півріччі 2013 року. Проведеним аналізом показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрат" на 2012 рік та І півріччя 2013 року в сумі 97415 грн. та 25830 грн. відповідно з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів";

У результаті перевірки (ревізії) Державна фінансова інспекція України дійшла висновку, що Держінформ'юстом перед затвердженням Міністерством юстиції України показників у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року скрито джерело авторської винагороди (роялті), що сплачувалась, комерційним структурам ТОВ "З-Т" та ТОВ "Арт-мастер" на загальну суму 132798,7 грн.: у 2012 році - 105463,20 грн. та у І півріччі 2013 року - 27335,5 грн., оскільки встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів", чим не дотримано вимог п. 2 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21.06.2005р. №173.

Як було встановлено судом першої інстанції, основною метою діяльності ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження автоматизованих систем єдиних та держаних реєстрів, що створюються відповідно до законодавства України, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах єдиних та державних реєстрів.

Згідно з п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України є юридичною особою, створеною і зареєстрованою у встановленому законом порядку, наділеною чинним законодавством України відповідною цивільною право - та дієздатністю. Фінансовий план державного підприємства відображає обсяги надходжень і спрямування коштів у планованому році з метою забезпечення потреб діяльності та розвитку підприємства, виконання його зобов'язань, включаючи зобов'язання щодо сплати податків та обов'язкових платежів. По своїй природі фінансовий план є документом, що стосується планування фінансової діяльності підприємства та жодним чином не обмежує цивільну дієздатність.

Чинне законодавство України не обмежує право юридичної особи на укладення правочинів відповідно до її фінансових показників, які внесені до відповідного фінансового плану. Разом з тим, відповідальність за укладення правочину з перевищенням фінансових можливостей підприємства покладається на його орган управління (генеральний директор тощо), який як ніхто має бути обізнаний із фінансовим планом, що ним же і підписується. Якщо члени органу управління юридичної особи, інші особи, які відповідно до закону, установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують обов'язки, вони несуть відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про адміністративні послуги» передбачено, що право власності на реєстри, інші інформаційні бази, що використовуються для надання адміністративних послуг, належить державі або органам місцевого самоврядування. Зі змісту наведених вище Порядку, Наказу вбачається, що їх норми встановлюють правила ведення відповідного реєстру, а не порядок укладення правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право- та дієздатність підприємства в укладенні цивільно-правових угод.

Зі змісту спірного правочину вбачається, що сторони узгодили право використання підприємством комп'ютерної програми. Позивач документально не підтвердив те, що внаслідок укладення спірного договору відповідачем було набуто право власності саме на Реєстр. В засіданнях суду апеляційної інстанції на уточнюючі запитання суду представникам сторін були надані відповіді, в яких останні визнали, що реєстр і програма не є нерозривно пов'язаними між собою, оскільки, якщо доступ до реєстру і може бути ускладненими за відсутності відповідної програми, то програма, як така, може функціонувати і без реєстру, бази даних реєстру зберігаються окремо і не є частиною програми, яка за своїм змістом становить лише алгоритм доступу до відповідних баз.

Посилання позивача (апелянта) на те, що саме він уповноважений на створення реєстру відповідає нормам чинного законодавства України, проте, не тягне за собою визнання спірного правочину недійсним, оскільки ТОВ "Арт-мастер" не створювало сам реєстр, а надало право користування комп'ютерною програмою. Отже і відповідальність за порушення норм чинного законодавства України з невиконання вимог наведених вище порядку та реєстру покладається на підприємство, оскільки саме воно має створювати та вести вказаний реєстр і та обставина, що підприємством було укладено спірний правочин, а не самостійно розроблялось програмне забезпечення, автоматично не тягне за собою недійсність договору, укладеного з товариством, яке виконувало умови спірного правочину.

Крім того, як вже вказано, спірний договір був розірваний за згодою сторін 25.06.2013р. шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, якою сторони погодили розірвання цього договору. Як вказував суд першої інстанції, відповідно п. 2 цієї додаткової угоди, сторони погодили, що у зв'язку з достроковим розірванням договору, сторона - 1 зобов'язана сплатити стороні - 2 роялті за період з 01.06.2013р. по 25.06.2013р. у сумі 1500000 грн. без ПДВ до 01.07.2013р. В обґрунтування мотивів заявлення своїх вимог і заперечень сторонами у справі не вказувалось на необґрунтованість визначених договором сум, які підлягали сплаті за користування програмним забезпеченням, дострокове розірвання договору тощо, питання завищення вартості, як вбачається не встановлено і проведеною перевіркою (ревізією) Державної фінансової інспекції України.

Згідно ч. 3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, але разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції відзначає, що п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наголошувалось, ч. 3 ст. 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до ст. 216 ЦК України та ч. 2 ст. 208 ГК України. Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з ч. 2 ст. 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

На думку колегії, в даному конкретному випадку сумнівними вбачається не лише обґрунтованість заявлених позовних вимог, а і сам спосіб захисту порушених прав, обраний позивачем (апелянтом), оскільки користування об'єктами авторського права (комп'ютерна програма), право використання якими було передано за договором, фактично було здійснено, неможливо повернути усе одержане за цим договором (користування об'єктами авторського права), а отже і наслідки у вигляді реституції застосовані можуть бути лише на майбутнє, та спірний договір був розірваний за згодою сторін ще 25.06.2013р.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, всебічно, повно і об'єктивно розглянувши в процесі всі обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, за наслідками розгляду апеляційної скарги та перевіряння законності та обґрунтованості рішення у повному обсязі, повторно розглянувши справу, не вбачає доводи апеляційних скарг обґрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду (перегляду) справи, оскаржене рішення суду такими, що повною мірою відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Керуючись ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Інформаційний центр" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/11169/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили

Повний текст постанови складено 29.10.2015р.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді О.М. Остапенко

В.В. Шипко