КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Справа№ 5017/3800/2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року

у справі № 5017/3800/2012 (головуючий - Гумега О.В., судді - Князьков В.В., Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді"

до 1. Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

2. Міністрерства інфраструктури України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Фонд державного майна України

за участю Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері

про визнання права спільної часткової власності

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду Одеської області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (відповідач-1), Міністерства інфраструктури України (відповідач -2) про виділення в натурі частини об`єкту нерухомості, про визнання права власності на нерухоме майно та про припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" послалось на розірвання Договору спільної діяльності № 97-0 від 17.04.2002 р., за умовами якого Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" повинно було здійснити викуп майна протягом 3-х місяців з дати розірвання договору, проте, викуп здійснений не був, що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року провадження у справі № 5017/3800/2012 в частині вимог, заявлених до Міністерства інфраструктури України, було припинено на підставі п.п. 1.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року у справі № 5017/3800/2012, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 року, - у задоволені позову було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.04.2014 року вищевказані рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року та постанова Одеського апеляційного Господарського суду від 24.12.2013 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

17.06.2014 р. позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову в якій просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" право часткової власності в розмірі 353/625 частки, за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, право часткової власності в розмірі 272/625 частки, на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття. Зазначену заяву судом прийнято до розгляду.

10.07.2014 р. Іллічівський прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері подав до Господарського суду Одеської області заяву (повідомлення) про участь у розгляді справи № 5017/3800/2012.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.07.2014 р. до участі у справі в якості іншого відповідача залучено Міністерство інфраструктури України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 (суддя Демешин О.А.) позов задоволено частково, визнано право спільної часткової власності ТОВ "Алді" на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу, розташованого за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, що складається з двоповерхової будівлі митно-складського комплексу з навісом та рампою, загальною площею 6951,9 кв.м.; будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв.м.; споруд: № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9,10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття; в решті позову - відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Фонд державного майна України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.14 р. у справі № 5017/3800/2012 (головуючий суддя Лавриненко Л.В., судді Пироговський В.Т., Філінюк І.Г.) вказане рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано частково, відмовлено в задоволенні вимог про визнання права спільної часткової власності позивача на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу; в решті - рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 р. у справі № 5017/3800/2012 (головуючий суддя Малетич М.М., судді Мамонтов О.М., Кругліков К.С.) касаційну скаргу ТОВ "Алді" задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. та рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано повністю, справу № 5017/3800/2012 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи представники позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. подали заяву про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої просили суд прийняти відмову позивача від частини позовних вимог, а саме, щодо визнання права часткової власності за Державою в особі Міністерства інфраструктури України в розмірі 272/625 частки на спірне майно митно-складського комплексу, яку було задоволено в судовому засіданні 22.06.2015 року та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинено провадження у справі № 5017/3800/2012 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" про визнання за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, права часткової власності в розмірі 272/625 частки, на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.06.2015 року у справі № 5017/3800/2012 (за результатами нового розгляду) позов, з урахуванням заяви позивача від 04.02.2013 року про зміну предмету позову та заяви про збільшення позовних вимог від 04.09.2013 року, припинено провадження у справі № 5017/3800/2012 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді" про визнання за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, права часткової власності в розмірі 272/625 частки на майно, яке знаходилось в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді" у зв'язку з відмовою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді" від позову в цій частині. В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Алді", 02.07.2015 року надіслав апеляційну скаргу б/н від 02.07.2015, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 5017/3800/2012.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи та неповним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи № 5017/3800/2012 головуючий суддя Жук Г.А. судді: Мальченко А.О., Суховий В.Г.

На підставі апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Алді" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 15.07.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд скарги на 14.09.15р.

Розпорядженням в.о керівника апарату Пасічник О.Ю. №09-52/1165/15 від 14.09.15р., у зв'язку з перебуванням судді Жук Г.А. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судових справ.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №5017/3800/2012 головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався в зв'язку з неявкою прокурора та представників інших сторін, а колегія суддів підлягала зміні у відповідності до вимог процесуального законодавства.

29.09.2015 року представником позивача через відділ документального забезпечення було подано клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи з метою з'ясування обставини чи є спірний нерухомий об'єкт, на частку якого претендує позивач, новоствореним.

У судовому засіданні 20.10.2015 року, заслухавши думку учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про призначення будівельно-технічної експертизи з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об'єктивності і повноти дослідження (ст. 3 Закону України "Про судову експертизу ").

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення (положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23 березня 2012 року N 4)

Відповідно до пункту 1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 № 144/5) експертизи та дослідження проводяться фахівцями, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Головними завданнями будівельно-технічної експертизи є: визначення вартості будівель та споруд промислового і цивільного призначення; встановлення факту відповідності (невідповідності) збудованої або реконструйованої будівлі проекту і вимогам будівельних норм та правил (БНІП); визначення вартості різного роду будівельних робіт (спорудження будівель, їх переобладнання, ремонт, благоустрій території та ін.); розробка варіантів поділу будинків і надвірних будівель відповідно до ідеальних часток кожного із співвласників з підготуванням у необхідних випадках пропозицій щодо переобладнання об'єктів, залишення їх частин у спільній власності, а також визначенням грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу стала меншою за ідеальну; розробка варіантів порядку користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі, що належать громадянам на праві спільної власності; визначення технічного стану будівель, споруд, інженерного обладнання (відсоток зносу, придатність до експлуатації, необхідність ремонту, наявність дефектів, причини, які їх викликали та ін.).

Проте як вбачається з матеріалів справи, проведення експертизи в даному випадку буде не доречним, оскільки першочерговою умовою для відчуження частини спірного майна є наявність відповідного погодження на вчинення такої дії Фонду державного майна України та Міністерства Інфраструктури України, якої в свою чергу позивач не отримав (даний факт було встановлено у ході розгляду господарського спору у справі № 916/1108/13), а отже в задоволенні клопотання позивача слід відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2015 у справі № 5017/3800/2012 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти доводів скаржника викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Представники прокуратури та третьої особи в судове засідання 20.10.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників прокуратури та третьої особи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як було вірно встановлено судом першої інстанції 07.04.2002 р. між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (Порт), Державним підприємством "База матеріально-технічного забезпечення" (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алді" (Товариство) укладено Договір № 97-о про спільну діяльність (Договір), відповідно до пункту 1.1. якого сторони договору здійснюють спільну діяльність зі створення та експлуатації комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, що вивозяться з Порту автотранспортом з виконанням при цьому вантажно-розвантажувальних робіт, необхідних для контрольних операцій, тимчасового зберігання затриманих вантажів та автотранспорту, експедиційного і агентського обслуговування вантажів та автотранспорту та надання інших послуг, що випливають з необхідності митного контролю та оформлення.

24.07.2002 р. Договір було узгоджено Міністерством транспорту України та 02.08.2002 р. зареєстровано у ДПІ у м. Іллічівську, що вбачається з відміток на першому аркуші Договору.

У п. 1.2 Договору зазначено, що реконструкція та створення комплексу здійснюється на території складу № 27, в тому числі 5 760 кв. м. критої складської площі.

Згідно з п. 1.6 Договору на території комплексу розміщуються митні органи, а також органи санітарного, карантинного та ветеринарного нагляду.

У відповідності до пунктів 3.1.1, 3.1.2 Договору Порт зобов'язався у порядку внеску до спільної діяльності надати для здійснення спільної діяльності, обумовленої Договором споруди та прилеглу територію складу № 27 для реконструкції та використання комплексу; забезпечити надання своїх комунікацій, необхідних для реконструкції та монтажу устаткування, і подальшої експлуатації комплексу (тепло-, водо-, енергопостачання і т. п., а також телефонний зв'язок, шляхом забезпечення можливості підключення в існуючі комунікації за окрему плату).

Зі змісту п. 3.3.3 Договору вбачається, що Товариство зобов'язалось у порядку внеску до спільної діяльності здійснити реконструкцію складу № 27 Порту за власні кошти з метою створення комплексу, відповідно до проекту здати його у експлуатацію, здійснити будівництво за власні кошти сполучених автомобільних шляхів на комплекс від узгоджених сторонами в окремому акті пунктів з'єднання шляхів.

Згідно п. 4.6 Договору майно сторін, що використовується при здійсненні спільної діяльності, залишається власністю цих сторін на протязі усього часу дії Договору і відбивається в їхньому балансі в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Відповідно до п. 4.8 Договору створене сторонами в процесі його виконання нерухоме майно є загальною власністю сторін і відображається в їх балансі по вартості відповідної частки в спільному фінансуванні будівництва з умовою обов'язкового викупу Портом частки, що належить Товариству, після припинення дії Договору.

Пунктом 10.3 Договору визначено, що дія Договору може бути припинена у зв'язку з закінченням терміну його дії, розірвання договору або за рішенням суду.

У разі припинення дії договору за рішенням суду він вважається припиненим з дати набрання рішенням законної сили (п. 10.4 Договору).

Пунктом 10.5 Договору узгоджено, що при припиненні дії договору Порт викупає у Товариства належне йому нерухоме майно, яке знаходиться на території комплексу, по вартості придбання цього майна за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу на час припинення дії договору. Рухоме майно сторін може бути викуплено Портом у разі потреб Порту у цьому майні. Вартість майна встановлюється за домовленістю сторін, але не може бути більшою ніж його вартість за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу. Викуп нерухомого майна повинен бути здійснений протягом трьох місяців з дати припинення договору. Викуп рухомого майна яке потрібне Порту повинен бути здійснений у той же термін.

Відповідно до п. 10.6 Договору сторони передбачили, що питання, які регламентують спільну діяльність сторін і які не знайшли свого відображення в цьому Договорі, регулюються законодавством України.

У Додатку 1 до Договору сторони визначили, що в порядку внеску Порт передає у спільну діяльність склад Порту № 27, який розташований на території Порту за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 8, з метою проведення його реконструкції та подальшої експлуатації на його території комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, і що створений за рахунок капітальних вкладень Товариства комплекс на час дії договору про спільну діяльність згідно вимог статті 432 Цивільного кодексу УРСР набуває статусу спільної часткової власності. Право спільної часткової власності сторін на нерухоме майно комплексу оформлюється в порядку передбаченому чинним законодавством України. Частка Порту у спільному майні комплексу у грошовому вигляді становить 4 084 500,00 грн., що складає 55% від загального внеску сторін.

У інших додатках до Договору сторони визначили їх конкретні внески в спільну діяльність, вартість цих внесків та розмір, зокрема, у Додатку № 4 до Договору сторони визначили, що Товариство передає в спільну діяльність майно, кошти та виконує роботи загальною вартістю 3 403 227 грн., що складає 45% від загального внеску сторін.

Судом встановлено, що 29.03.2003 р. укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою визначено сторін Договору лише у складі Порту та Товариства з розміром часток у спільному майні: Порт - 55%,Товариство - 45%.

В подальшому сторони Договору додатковими угодами неодноразово вносили зміни до умов Договору, в тому числі в частині встановлення розміру фактичних внесків сторін у грошовому еквіваленті, виключення з вкладів майна, що раніше передавалось.

Товариство здійснило реконструкцію складу № 27, внаслідок чого був створений митно-складський комплекс.

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.03.2007 р. № 369 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття митно-складського комплексу до експлуатації.

За результатами розгляду листів Порту від 17.12.2008 р. № 05/88 і Товариства від 16.12.2008 р. № 567 та поданих документів, Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області було прийнято рішення № 119 від 29.01.2009 р. про видачу Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України та Товариству з обмеженою відповідальністю "Алді" свідоцтва про право власності відповідно на 272/625 частки та 353/625 частки митно-складського комплексу за адресою: м. Іллічівськ, вул. Транспортна, № 30, які знаходяться у сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ". 06.02.2009 р. Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України та Товариству з обмеженою відповідальністю "Алді" видано свідоцтво про право власності на будівлі та споруди митно-складського комплексу (відповідно на 272/625 частки та 353/625 частки на праві спільної власності).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.01.2012 р. у справі № 11/17-5110-2011, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 р. та Вищого господарського суду України від 25.09.2012 р., Договір про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 р., укладений між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", було розірвано.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Одеської області від 06.06.2013 р. у справі № 916/1108/13, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2013 р. та Вищого господарського суду України від 16.10.2013 р., визнано недійсним рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119 "Про видачу Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України і ТОВ "АЛДІ" свідоцтва про право власності на будівлю та споруди митно - складського комплексу за адресою: м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, які знаходяться у спільній діяльності ДП "ІМТП" та ТОВ"АЛДІ".

Позивач зазначає, що після розірвання Договору відповідач-1 в порушення умов п. 10.5 Договору не здійснив викуп належного йому (позивачу) майна у встановлений термін, незважаючи на звернення позивача до відповідача-1 з такою пропозицією.

Оскільки відповідачі відмовились виконувати зобов'язання щодо викупу частки в нерухомому майні митно-складського комплексу та вчинили дії щодо позбавлення ТОВ "АЛДІ" майна та відмовляються визнавати будь-які права ТОВ "АЛДІ" на частку в майні або право компенсації такої частки, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2015 року прийняте з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 124 Конституції України встановлює, що до юрисдикції судів віднесено всі правові відносини, які виникають у державі.

Згідно з ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі підприємства та організації).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання за ним права часткової власності в розмірі частки 353/625 на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності позивача та відповідача-1.

На момент укладання Договору № 97-о про спільну діяльність між позивачем та відповідачем-1 діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 р.) і враховуючи правову природу Договору взаємовідносини сторін за цим Договором на час його укладання і до 01.01.2004 р. регулювались, крім умов Договору, главою 38 (сумісна діяльність) цього кодексу.

Починаючи з 01.01.2004 року набув чинності новий Цивільний кодекс України і в силу пункту 4 його Прикінцевих та Перехідних положень до цивільних відносин сторін за Договором, які виникли або продовжували існувати після набрання чинності цим Кодексом, слід застосовувати положення цього Кодексу, в т.ч. глави 77 (спільна діяльність).

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 Цивільного кодексу України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вже зазначалось вище, 07.04.2002 року між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт", Державним підприємством "База матеріально-технічного забезпечення" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алді" було укладено договір про спільну діяльність щодо створення та експлуатації комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, що вивозяться з Порту автотранспортом з виконанням при цьому вантажно-розвантажувальних робіт, необхідних для контрольних операцій, тимчасового зберігання затриманих вантажів та автотранспорту, експедиційного і агентського обслуговування вантажів та автотранспорту та надання інших послуг, що випливають з необхідності митного контролю та оформлення.

Статтею 1132 Цивільного кодексу України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки (ч. 1 ст. 1133 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1134 Цивільного кодексу України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Поняття і види права спільної власності визначено приписами статті 355 Цивільного кодексу України. Так, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини 1-4 наведеної статті Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Зі змісту п.п. 4.1.1 п. 4.1 Договору вбачається, що з метою здійснення спільної діяльності, передбаченої цим Договором, Порт передає у спільну діяльність на весь термін дії Договору територію та споруди портового складу № 27. Аналогічні положення закріплені в Додатку № 1 до Договору, відповідно до якого у порядку внеску Порт на весь термін дії Договору передає у спільну діяльність склад № 27.

У п. 4.6 Договору сторони передбачили, що майно сторін, яке використовується при здійсненні спільної діяльності, залишається власністю цих сторін на протязі усього часу дії Договору і відбивається в їхньому балансі в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Таким чином місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що за змістом вищенаведених умов Договору сторони дійшли згоди щодо терміну перебування спірного складу № 27 та прилеглої до нього території в їх спільній власності, обмеживши його терміном дії Договору.

Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2012 р. у справі № 11/17-5110-2011, залишеного без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 р. та Вищого господарського суду України від 25.09.2012 р., Договір про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 р., укладений між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", було розірвано.

Правове регулювання правовідносин, що виникають на підставі договору простого товариства здійснюється на підставі статей 1132-1143 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Порядок припинення договору простого товариства визначено статтею 1141 Цивільного кодексу України, згідно з пунктом 4 частини 1 якої встановлено, що договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.

Відповідно до частини 2 статті 1141 Цивільного кодексу України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Отже, вищенаведеними нормами цивільного законодавства України передбачена можливість повернення речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, або поділ майна, що є у спільній власності учасників договору, у разі припинення дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору № 97-о про спільну діяльність від 07.04.2002 р. передбачили в договорі наслідки припинення дії договору.

Так, відповідно до пункту 10.5 договору при припиненні дії договору Порт викупає у Товариства належне йому нерухоме майно, яке знаходиться на території Комплексу, по вартості придбання цього майна за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу на час припинення дії договору.

Крім того, пунктом 4.8 Договору передбачено, що створене сторонами в процесі його виконання нерухоме майно є загальною власністю сторін і відображається в їх балансі по вартості відповідної частки в спільному фінансуванні будівництва з умовою обов'язкового викупу Портом частки, що належить Товариству, після припинення дії Договору.

Аналіз змісту вищенаведених умов Договору свідчить, що у разі припинення дії Договору сторони передбачили лише викуп Портом у позивача належного йому нерухомого майна.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з огляду на зміст розділу "Загальні положення" та пунктів 4.1, 4.2 Статуту Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (зі змінами), а також положення абз. 2 ч. 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, виникнення у Товариства права спільної часткової власності на споруди митно-складського комплексу є неможливим, оскільки це прямо суперечить приписам абз. 2 ч. 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, згідно яких внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

У відповідності до Статуту Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" Порт є державним унітарним транспортним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (далі - Уповноважений орган управління) (розділ "Загальні положення"); майно Порту становлять оборотні та необоротні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Порту (пункт 4.1 Статуту); майно Порту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Порт володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству, актам Уповноваженого органу управління та цьому Статуту (п. 4.2 Статуту).

Таким чином колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що майно Порту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання.

Частиною 1, 2 статті 73 Господарського кодексу України визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Згідно положень частин 1, 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

У відповідності до частини 5 статтею 75 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

За змістом частини 2 статті 141 Господарського кодексу України управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України тощо.

Відповідно до підпункту "и" пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Крім того, згідно з пунктом 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 06.06.2007, № 803 "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності", відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб'єкт управління). Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Проаналізувавши вищеперераховані норми законодавства колегія суддів дійшла висновку, що відчуження нерухомого майна державним комерційним підприємством можливе лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, та за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Відповідні згода Міністерства інфраструктури України та додаткове погодження Фонду державного майна України на визнання за Товариством спільної часткової власності на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 Порту - в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що після припинення спірного Договору, та за відсутності вищезазначених згоди Міністерства інфраструктури України та додаткового погодження Фонду державного майна України на визнання за Товариством (позивачем) спільної часткової власності на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 Порту, Товариство не має права претендувати на нерухоме майно, яке входить до складу спірного комплексу. Захист своїх прав, у відповідності до умов договору, позивач може реалізувати лише шляхом відшкодування вартості його частки у спільній діяльності, розрахованої виходячи з положень п. 10.5 Договору.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" (270901, м. Іллічівськ, площа Праці, 6 ) як цілісний майновий комплекс, включене до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847- ХIV (із змінами та доповненнями). З огляду на цю обставину, відчуження спірного митно-складського комплексу (повністю або частково), який є частиною цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", є неможливим, з огляду на встановлені законодавством обмеження.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду м. Києва у справі № 5017/3800/2012 від 22.06.2015 року відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алді" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 5017/3800/2012 залишити без змін.

Матеріали справи № 5017/3800/2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова