ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.10.2015 Справа №905/2483/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.,

при секретарі судового засідання Величко Н.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, ,

до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргос-Гарант», м.Маріуполь Донецької області, ,

про визнання договору недійсним, -

за участю уповноважених представників:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю,

від відповідача: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргос-Гарант», м.Маріуполь Донецької області, про визнання недійсним договір №15/367 від 24.04.2015р.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що договір не відповідає його намірам, а також те, що позивач введений при укладенні спірного договору в оману щодо наявності реальної фінансово-господарської діяльності відповідача.

На підтвердження наведених обставин позивач надав у копіях: договір поставки №15/367 від 24.04.2015р. разом із специфікацією №1 від 24.04.2015р. до нього, рахунки-фактури №20 від 28.04.2015р., №21 від 28.04.2015р., №22 від 29.04.2015р., №23 від 29.04.2015р., №24 від 29.04.2015р., №25 від 30.04.2015р., №13 від 28.05.2015р., №14 від 28.05.2015р., №15 від 28.05.2015р., №12 від 29.05.2015р.,видаткові накладні №РН-20 від 28.04.2015р., №РН-21 від 28.04.2015р., №РН-22 від 29.04.2015р., №РН-23 від 29.04.2015р., №РН-24 від 29.04.2015р., №РН-25 від 30.04.2015р., №РН-13 від 28.05.2015р., №РН-14 від 28.05.2015р., №РН-15 від 28.05.2015р., №РН-12 від 29.05.2015р., товарно-транспортні накладні №РН-20 від 28.04.2015р., №РН-201 від 28.04.2015р., №РН-21 від 28.04.2015р., №23 від 29.04.2015р., №24 від 29.04.2015р., №22 від 29.04.2015р., №25 від 29.04.2015р., №РН-25 від 30.04.2015р., №28/5/1 від 28.05.2015р., №28/5/2 від 28.05.2015р., №28/5 від 28.05.2015р., №РН-12 від 29.05.2015р., №РН-12/1 від 29.05.2015р., платіжні доручення №803345 від 02.07.2015р., №13902 від 07.07.2015р., №803456 від 21.07.2015р., а також представлено суду копії документів у підтвердження правового статусу підприємства та довіреності на представника.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.8 Конституції України, ст.ст.4, 7 Господарського кодексу України, ст.ст.203, 215-216, 230 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, 12, 15, 49, 54, 56-57, 64, 82, 83 Господарського процесуального кодексу України, також посилається на приписи п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р.

27.10.2015р. представником позивача надані пояснення №17/1438 від 26.10.2015р. щодо відсутності на розгляді іншого суду даних позовних вимог.

Представник позивача у судовому засідання на запитання суду не надав обґрунтованої відповіді щодо нормативних та фактичних підстав визнання спірного договору недійсним; документальних підтверджень введення в оману при укладенні спірного договору не представив; наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, витребувані документи не представив.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, враховуючи обєктивні обставини складної ситуації у державі, суть спору, загальну тривалість розгляду справи, а також належне забезпечення з боку суду можливості позивача та відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом звязку) відповідних доказів до суду, з огляду на таке суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та існуючою можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідив матеріали справи та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

24.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аргос-Гарант» (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (Продавець) укладено договір поставки №15/367.

Відповідно до пункту 1.1 договору, Постачальник зобовязався передати у власність Покупцю, а останній прийняти та оплатити товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, виробник якого, визначена сторонами в специфікаціях, що є невідємною частиною цього договору.

За твердженнями позивача договір не відповідає його намірам, а також те, що останній введений в оману щодо наявності реальної фінансово-господарської діяльності відповідача, а відтак, замовчення обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, є підставою вважати спірний договір недійсним.

Однак, з зазначеними доводами суд не може погодитись.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обовязки.

Згідно із ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-36 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стверджуючи, що спірний договір є недійсним, позивач жодним чином не довів цього документально, підтверджень введення в оману не представлено. Одночасно, з матеріалів справи вбачається вільне волевиявлення сторін щодо укладення правочину та узгодження всіх його істотних умов.

За приписами ст.180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 2 даної норми матеріального права встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору поставки, зокрема, є предмет, ціна, строк дії договору, умови поставки, термін її здійснення, якісні показники та кількість товару, що постачається.

Дослідив зміст спірного правочину, суд дійшов висновку, що в ньому зафіксовано узгодження всіх перелічених істотних умов договору поставки.

При цьому, спірний договір підписаний обома сторонами і скріплений оригінальними печатками їх підприємств. Стосовно дійсності підпису та факту підписання зазначених документів уповноваженими особами зауважень не надано.

Зазначений факт, за висновками суду, свідчить про узгодження всіх умов договору сторонами.

Враховуючи наведені норми закону та викладені обставини, вбачається вільне врегулювання відносин між відповідачем та позивачем щодо господарських операцій, які між ними повинні відбутись.

Одночасно, суд встановив, що договір №15/367 від 24.04.2015р., який за своєю правовою природою є договором поставки схвалений юридичною особою Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь». Це підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, які відображають оплату позивачем поставленого відповідачем товару саме в межах спірного правочину. Також в матеріалах справи містяться видаткові накладні та рахунки-фактури, які підтверджують факт постачання обумовленого договором товару та прийняття його.

Відтак, вбачається реальне настання правових наслідків, що обумовлені означеним договором.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання даної угоди недійсною не підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням норм статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 12, 32-38, 43, 46-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргос-Гарант», м.Маріуполь Донецької області, про визнання недійсним договору №15/367 від 24.04.2015р., відмовити.

2. У судовому засіданні 27.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

4. Повний текст рішення складено та підписано 30.10.2015р.

Суддя О.В. Кротінова