Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

"29" жовтня 2015 року справа № 927/1173/15

Позивач: Приватне акціонерне товариство "Страхове товариство "Іллічівське"
01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38-Б
03150, м. Київ, вул. Горького, 169 (адреса для листування)
Відповідач: Фізична особі - підприємець ОСОБА_1
17500, Чернігівська обл., АДРЕСА_2
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: громадянин ОСОБА_2
17510, АДРЕСА_1
про відшкодування шкоди 136188,91 грн.
Суддя В.М. Репех

Представники сторін в судове засідання не з"явились

В судовому засіданні 29.10.2015р., на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватним акціонерним товариством "Страхове товариство "Іллічівське" заявлено позов до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в сумі 136188,91 грн. в порядку регресу заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши страхувальнику відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № ЦО-05- від 27.02.2014 р., страхове відшкодування в розмірі 185188,91 грн., останній відповідно до ст.ст. 993, 1191, ч. 2 ст. 1187 ЦКУ набув право зворотної вимоги до особи відповідальної за завдану шкоду в силу приписів ст. 1172 ЦКУ.

14.09.2015 року від позивача надійшло клопотання (від 11.09.2015 № 2491/535ІЛ) про розгляд справи за відсутності повноважного представника в зв"язку з навантаженням відділу судової роботи.

14.09.2015 року від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справ для надання можливості зібрання доказів , які б підтверджували заперечення Відповідача проти позовних вимог.

Ухвалою суду від 15.09.2015 року клопотання Відповідача задоволено та відкладено розгляд справи на 29.09.2015 року.

23.09.2015 року від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив в повному обсязі, зазначивши що заявлені позовні вимоги не визнає, та вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України щодо Відповідача, який здійснив відшкодування шкоди переходить право зворотної вимоги (регресу) саме до винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди особи.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року, в якій судом встановлено вину водія ОСОБА_2 у порушенні правил дорожнього руху, в наслідок яких сталася дорожньо-транспортна пригода.

Свою вину у настанні дорожньо-транспортної пригоди та завданні ОСОБА_3 шкоди від неї визнає й сам водій ОСОБА_2, що підтверджується його поясненнями.

У відповідача немає вини у настанні цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 дійсно на час її настання перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Проте, ОСОБА_2 допустив завдання шкоди ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди керуючи автомобілем НОМЕР_1 не під час виконання ним своїх трудових обов"язків.

З початку 2015 року і на час настання дорожньо-транспортної пригоди Відповідач не мала замовлень на перевезення. Така ситуація пов"язана із тим, що підприємницька діяльність у сфері перевезень вантажів у холодні пори року зазнає суттєвого спаду на ринку транспортних послуг.

Тому ОСОБА_2, як працівник Відповідача, на час настання дорожньо-транспортної пригоди не виконував і не міг виконувати свої трудові обов"язки із використанням даного автомобіля, оскільки виконання його трудових обов"язків можливе лише у рамках здійснення Відповідачем підприємницької діяльності. Згідно до графіка роботи до трудового договору від 04.06.2013 року на лютий місяць 2015 року у день настання дорожньо-транспортної пригоди 02.02.2015 року у водія ОСОБА_2 був неробочий день, і він не міг виконувати свої трудові обов"язки із використанням робочого автомобіля. Дана пригода сталась вже у поза робочий час (після 18 год.00 хв.), що підтверджується Постановою.

Таким чином, не має правових підстав для відшкодування Відповідачем шкоди, завданої її працівником, адже така шкода була завдана не під час виконання трудових обов"язків.

02.02.2015 року ОСОБА_2, як водій, який мав доступ до даного автомобіля неправомірно, без відома Відповідача заволодів ним та використав його у власних цілях. За скоєння такого дисциплінарного проступку щодо самовільного використання службового транспортного засобу у власних цілях водій ОСОБА_2 був притягнутий згідно трудового законодавства України до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Отже, ОСОБА_2, як особа яка неправомірно заволоділа автомобілем DAF державний номер НОМЕР_7. зобов"язаний відшкодувати шкоду, завдану під час дорожньо-транспортної пригоди у наслідок його використання на загальних підставах.

Таким, чином, Позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування не має права вимоги до Відповідача. Таке право вимоги Позивач має лише до водія ОСОБА_2, як особи винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди і відповідальної за заподіяний збиток.

Ухвалою від 29.09.2015 року розгляд справи відкладено та зобов"язано відповідача надати належні докази в підтвердження своїх доводів та посилань.

19.10.2015 року від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості отримання та подачі додаткових доказів та пояснень на підтвердження позовних вимог.

20.10.2015 року від представника громадянина ОСОБА_2 надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача . Дана заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 безпосередньо керував під час дорожньо-транспортної пригоди вантажним автомобілем НОМЕР_2, у випадку прийняття судом рішення про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1, як особи якій на праві власності належить цей автомобіль, дане рішення може вплинути на обов"язок ОСОБА_2 щодо відшкодування на підставі ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України суми коштів, які вона виплатить ПАТ "Страхове товариство " Іллічівське", адже винним у настанні вказаної ДТП є ОСОБА_2

20.10.2015 року від представника Відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, а саме копія заяви ОСОБА_2, справжність підпису якого засвідчено нотаріально. В даній заяві гр.. ОСОБА_2 зазначає по те, що 02.02.2015 року без відома Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 не під час виконання своїх трудових обов"язків самовільно взяв робочий автомобіль НОМЕР_3 і напівпричіп марки SCHWARZMULLER, реєстраційний номер НОМЕР_4, та використовував їх у своїх особистих цілях, які не пов"язані з роботою. Також, заявляє про те, що внаслідок таких дій під час ДТП 02.02.2015 року пошкоджено легковий автомобіль марки MAZDA СХ, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Крім того, ОСОБА_2 визнає повністю свою вину у самовільному взятті та користуванні не при виконанні своїх трудових обов"язків.

Також, 20.10.2015 року від представника Відповідача надійшла заява про залучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторона відповідача-громадянина ОСОБА_2. Дане клопотання обґрунтоване тим, що безпосереднім винуватцем даної дорожньо-транспортної пригоди у відповідності до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року є водій ОСОБА_2, який у випадку задоволення судом позовних вимог і стягнення регрес них вимог буде мати зобов"язання перед відповідачем щодо відшкодування відповідачу виплаченої позивачу суми.

20.10.2015 року від представника Відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ухвалою суду від 20.10.2015 року заява представника громадянина ОСОБА_2 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, заява представника Відповідача про залучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторона відповідача-громадянина ОСОБА_2 та про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, були задоволені судом, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Громадянина ОСОБА_2, розгляд справи відкладено призначивши наступне судове засідання на 29.10.2015 об 11:00 год.

Дана ухвала була направлена сторонам 21.20.2015 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач 23.10.2015 року отримав дану ухвалу, що підтверджується повернутим на адресу суду поштовим повідомлення про отримання № 187.

Ухвали які направлялись на адреси Відповідача та третьої особи ОСОБА_4 повернулись до суду з відміткою відділення зв"язку "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

В судове засідання 29.10.2015 року представники сторін та третьої особи не з"явились.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

26.10.2015 року від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності повноважного представника в зв"язку з навантаженням відділу судової роботи.

Також, від Позивача надійшло клопотання продовження строку розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України для необхідності залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та для надання додаткових пояснень.

У відповідності з ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Суд розглянувши подане клопотання визнає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В підтвердження необхідності продовження строку розгляду справи, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували винятковість випадку та особливості розгляду спору.

26.10.2015 року від Позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -ОСОБА_2.

Згідно ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Суд розглянувши дане клопотання вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Так, ухвалою господарського суду Чернігівської області від 20.10.2015 року ОСОБА_2 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника відповідача (в судових засіданнях 29.09.2015 р., 20.10.2015 р) , з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Предметом спору у даній справі є стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, Закону України "Про страхування" та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.

За змістом ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п.6 ч.4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Аналогічні визначення поняття „договір страхування" закріплено в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Закону України „Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Аналогічна норма міститься в ст. 979 Цивільного кодексу України.

27.02.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхове товариство "Іллічівське" та ОСОБА_3 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № ЦО-05-, предметом якого є страхування транспортного засобу "Mazda CX-5", державний № НОМЕР_6.

02 лютого 2015 року в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Mazda CX-5", державний № НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу "DAF " державний № НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_2.

Згідно Постанови Голосіївського районного суду м. Києва, по справі № 752/2044/15-п від 09.02.2015 року дана дорожньо-транспортна пригода в наслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог п.п. 2.3 (а, б) Правил дорожнього руху України.

Згідно довідки ВДАЇ № 57169113 власником транспортного засобу "DAF" державний номер НОМЕР_7. є ОСОБА_1.

Пунктом 3 ч. 1 ст.20 Закону України „Про страхування" передбачено, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Аналогічна норма міститься в ст. 990 Цивільного кодексу України.

19 лютого 2015 року Позивачем, на підставі звіту № 53 від 13.02.2015 року про оцінку транспортного засобу, рахунку фактури № 633752_РФ_00300760 від 09.02.2015 року та рахунку-фактури № 633821 _РФ_00300761 від 09.02.2015 року було складено страховий акт № ЦО-53518-ЦО-05--02 та розрахунок суми страхового відшкодування.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі:

- 20000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4176 від 03.03.2015 року;

- 82559,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4416 від 10.03.2015 року;

- 10000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4603 від 13.03.2015 року;

- 10000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4752 від 17.03.2015 року;

- 5000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4805 від 18.03.2015 року;

- 52629,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4877 від 20.03.2015 року;

Згідно страхового акту позивача № 1.001.14.12951/VESKO23539 від 13.08.2014 р. та розрахунку страхового відшкодування позивача від 12.08.2014 розмір страхового відшкодування становить 62260,40 грн.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу DAF державний номер НОМЕР_8 винної сторони, застраховано у ПрАТ "СК"Арсенал Страхування" за полісом № АС/9259732.

Згідно умов полісу ліміт за шкоду заподіяну майну становить - 50000 грн., франшиза - 1000 грн.

23 червня 2015 року Позивачем на адресу Відповідача була направлена претензія про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу) № 2081/535ІЛ.

Відповідач дану претензію отримав 01.07.2015, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак відповіді не надав, зазначене вище страхове відшкодування не виплатив.

Відповідно до трудового договору, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2, працівник зобов"язаний виконувати обов"язки водія автотранспортних засобів з повною матеріальною відповідальністю за автотранспортний засіб.

Даний договір зареєстрований 04.06.2013 року за № 4 Прилуцьким міськрайонним центром зайнятості.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили, або умислу потерпілого.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили або 2) умислу потерпілого. У першому випадку слід довести: а) наявність обставин непереборної сили; б) її надзвичайний характер; в) неможливість попередити за даних умов; г) причинний зв"язок між даною обставиною і завданою шкодою. Уданому випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Відповідач є не тільки страхувальником, а й власником транспортного засобу, яким під час ДТП керував його працівник, тому він відповідальний за завдані збитки (Постанова Верховного Суду України від 07.10.2014 року у справі № 3-135гс.14)

Таким чином, до позивача, після виплати страхового відшкодування, у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу "MAZDA CХ" номерний знак НОМЕР_6, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.02.2015 у м. Києві.

Заперечення відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об'єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК).

Так, Відповідачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про забезпечення належної охорони транспортного засобу та належні докази неправомірного заволодіння ним, доказів звернення до правоохоронних органів.

Відповідно до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачені, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що надані позивачем письмові докази доводять ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені наданими доказами. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 27, 33, 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємеця ОСОБА_1 (17500, Чернігівська обл., АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_9,) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське", (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38-Б, р/р 0017 в АКБ "Індустріалбанк" в м. Києві, МФО 313849, ) шкоди в порядку регресу в розмірі 136188,91 грн., судового збору в сумі 2723,76 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.М.Репех

Повний текст рішення підписано 03.11.2015

Суддя В.М.Репех