РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/24189/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Гепард"
До Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування"
Простягнення 418 196,95 грн.
Суддя Андреїшина І.О.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:

Від позивачаЄгоров С.О. за довіреністю від 25.08.2015 № 202
Від відповідачаПетренко А.О. за довіреністю від 17.09.2015 № 30

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гепард" звернулося до суду з позовом про стягнення з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" 359 763,74 грн. інфляційних втрат та 58 433,21 грн. 3 % річних у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов'язань за договором поставки від 22.06.2011 № 203, факт прострочення за яким в частині сплати основного боргу встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 порушено провадження у справі № 910/24189/15, розгляд якої призначено на 07.10.2015, зобов'язано сторін надати суду певні документи.

07.10.2015 та 21.10.2015 в судових засіданнях, де відбувався розгляд спору по суті, судом оголошувалася перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання, призначене на 28.10.2015, з'явилися представники сторін, які додатково обґрунтували свої правові позиції у спорі.

Як слідує з позовної заяви, усних та письмових пояснень представника позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гепард" просить суд стягнути з відповідача 58 433,21 грн. 3 % річних та 359 763,74 грн. інфляційних нарахувань за порушення строків оплати товарів, отриманих відповідачем за договором поставки від 22.06.2011 № 203, зазначаючи, що факт неповного і несвоєчасного виконання грошових зобов'язань за даним договором встановлений у рішенні Господарського суду міста Києва від 16.01.2015 № 910/26786/14, яке набрало законної сили.

Виходячи з наявних в матеріалах справи заперечень проти позову, письмових та усних пояснень представника відповідача, Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" проти позову заперечує, стверджуючи, що позивачем не доведено правильності застосованого індексу інфляції, а вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань не можуть бути предметом окремого судового позову.

Крім того, відповідач просить застосувати до заявлених позовних вимог наслідки пропуску строків позовної давності, яка на його думку, не переривалася, про що надав письмову заяву і письмові пояснення.

Позивачем посилання відповідача на пропуск строку позовної давності не визнано і подано письмові заперечення, що залучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.06.2011 між Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" в якості покупця та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гепард" в якості постачальника було укладено договір № 203, за умовами якого постачальник зобов'язується у 2011 році передати у власність покупця товар, зазначений в специфікації до даного договору (додаток № 1), в повному обсязі, належної якості та в терміни, визначені в даному договорі, а покупець - прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до п. 1.2 договору № 203, товаром є продукти нафтоперероблення рідкі, а саме: бензин А-95 та дизельне пальне.

Згідно з п. 1.3 договору № 203, товар отримується покупцем на автозаправочних станціях, вказаних постачальником у додатку № 2 до договору за допомогою відпускних облікових карток (талонів), які постачальник передає покупцю згідно з актом приймання-передачі.

Пунктом 3.1 договору № 203 сторони погодили, що його ціна становить 1 889 998,00 грн. в тому числі - ПДВ 20 % 314 999,67 грн., з них на рахунок бюджетних коштів 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20 % 116 666,67 грн., за рахунок коштів підприємства 1 189 998,00 грн., в т.ч. ПДВ 20 % 198 333,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору № 203 оплата за придбаний товар здійснюється покупцем у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника на умовах відстрочки платежу на термін не більше ніж 90 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно з п. 5.1 договору № 203 передача товару підтверджується накладною, підписаною представниками сторін, з обов'язковим наданням постачальнику довіреності на отримання товару, оформленої покупцем у порядку, встановленому діючим законодавством України.

Покупець зобов'язаний оплачувати товар згідно з умовами, визначеними в цьому Договорі (п. 6.2.1); постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар (п. 6.4.1).

Відповідно до п. 10.1 договору № 203 він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2011.

Посилаючи на наявність судового рішення про стягнення з відповідача 480 840,00 грн. боргу з оплати поставленого товару, позивач просить стягнути з покупця за договором нарахування за ст. 652 Цивільного кодексу України, а саме: 3 % річних в сумі 58 433,21 грн. та 359 763,74 грн. інфляційної складової боргу, що нараховані за порушення строків оплати товарів за кожною з прострочених накладних, з яких:

- 1 117,67 грн. 3 % річних та 399,95 грн. втрат від інфляції за 34 дні прострочення з 09.11.2011 по 12.12.2011 (за один день до дати виникнення боргу за накладною від 05.08.2011 № 1058028) за накладною від 05.07.2011 № 1056323 на суму боргу в розмірі 399 950,00 грн.;

- 10 555,72 грн. 3 % річних та 2 099,67 грн. втрат від інфляції за 203 дні прострочення з 13.12.2011 по 03.07.2012 (за один день до дати часткового повернення товару) за накладними від 05.07.2011 № 1056323 та від 05.08.2011 № 1058028;

- 45 666,84 грн. 3 % річних та 357 264,12 грн. втрат від інфляції за 1 156 днів прострочення з 04.07.2012 по 03.09.2015 (визначена позивачем дата кінцевого нарахування за ст. 625 Цивільного кодексу України).

Як вказувалося вище, відповідач проти позову заперечує, оскільки вважає недоведеним розрахунок інфляційних втрат та незаконним заявлення до стягнення нарахувань за ст. 625 Цивільного кодексу України окремо від суми основного боргу, а також просить відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог у зв'язку з пропуском ним строків позовної давності, який не переривався.

Ґрунтовно проаналізувавши правові позиції сторін, суд дійшов висновку про безпідставність та хибність заперечень відповідача проти позову та відсутність правових підстав для його відхилення, зважаючи на наступне.

У 2014 році позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення заборгованості з оплати вартості переданих у власність останнього товарів за спірним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2015 у справі № 910/26786/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015, позовні вимоги було задоволено повністю і стягнуто з відповідача 480 840,00 грн. боргу, як борг за видатковими накладними від 05.07.2011 № 1056323 в сумі 399 950,00 грн. та від 05.08.2011 № 1058028 в сумі 229 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (див.: п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011).

Отже, обставини прострочення відповідача у правовідносинах з позивачем за договором від 22.06.2011 № 203 та спірними накладними є такими, що не потребують доказування, адже встановленні судовим рішенням, яким, поряд з цим, було надано оцінку об'єктивним обставинам відсутності у позивача оригіналів деяких з первинних бухгалтерських документів за вказаним договором (вилучення правоохоронними органами).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші часники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання з зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 265 Господарського кодексу України унормовано, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту приписів ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічне положення міститься у ст. 614 Цивільного кодексу України. При цьому варто додати, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 219 Господарського кодексу України за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим кодексом.

У ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

У ст. 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на наведені приписи законодавства та з огляду на доведеність обставин прострочення відповідача, позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача, що перевірений судом та приймається як найдений й арифметично правильний.

Щодо заперечень відповідача відносно необґрунтованості розрахунку інфляційних втрат через недоведеність позивачем достовірності застосованих індексів інфляції суд зазначає, що відомості про індекси інфляції в Україні є загальнодоступними як в офіційних періодичних виданнях, так і в мережі Інтернет, зокрема, на офіційних сайтах органів статистики.

Крім того, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість стягнення в судовому порядку окремо від суми основного боргу 3 % річних та інфляційні нарахування зважаючи на таке.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12, від 24.10.2011№ 6-38цс11).

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у ст.ст. 599, 600, 604-609 названого кодексу, відповідно до яких зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами; зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція підтверджена судовою практикою Верховного Суду України (постанови від 20.12.2010 № 3-57гс10, від 04.07.2011 № 3-65гс11, від 12.09.2011 № 3-73гс11, від 24.10.2011 № 3-89гс11, від 14.11.2011 № 3-116гс11, від 23.01.2012 № 3-142гс11).

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Поряд з відхиленнями заперечень відповідача, суд також відхиляє його заяву про застосування строків позовної давності, керуючись наступним.

Предметом позову у даній справі є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на суму боргу, що виник на підставі видаткових накладних від 05.07.2011 № 1056323 на суму 399 950,00 грн. та від 05.08.2011 № 1058028 на суму 299 940,00 грн. за договором від 22.06.2011 № 203 і підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 4.1 договору № 203 оплата за придбаний товар здійснюється покупцем у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника на умовах відстрочки платежу на термін не більше ніж 90 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної. Таким чином граничний строк оплати становив:

- по видатковій накладній від 05.07.2011 № 1056323 на суму 399 950,00 грн. - до

09.11.2011;

- по видатковій накладній від 05.08.2011 № 1058028 на суму 299 940,00 грн. - до

12.12.2011 включно.

Видаткова накладна № 1058028 датована сторонами 05.08.2011, таким чином, в порядку ст. 253 Цивільного кодексу України, отримані по ній нафтопродукти повинні були бути оплачені не пізніше 12.12.2011, а перебіг строку позовної давності почався 13.12.2011 року, і спливав 13.12.2014.

Видаткова накладна № 1056323 датована сторонами 05.07.2011, таким чином, в порядку ст. 253 Цивільного кодексу України, отримані по ній нафтопродукти повинні були бути оплачені не пізніше 09.11.2011, а перебіг строку позовної давності почався 10.11.2011, і спливав 13.11.2014.

Проте, 04.07.2012 відповідач повернув позивачу частину товару на загальну суму 219 050,00 грн., в результаті чого заборгованість за видатковою накладною 05.07.2011 № 1056323 від та видатковою накладною від 05.08.2011 № 1058028 зменшилася до 480 840,00 грн., з урахуванням вартості повернутого відповідачем товару, та зважаючи, що решта виставлених позивачем рахунків-фактур були сплачені відповідачем. Дані обставини встановлені судовим рішення, описаним вище, яким з відповідача суму боргу в розмірі 480 840,00 грн. було стягнуто як заборгованість за вказаними накладними.

Згідно ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У п.п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013№ 10 зазначено, що правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

При цьому, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть належать, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; часткова сплата основного боргу та/або сум санкцій.

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що 04.07.2012 мало місце переривання перебігу строку позовної давності стосовно основного боргу, а тому, в силу положень ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності розпочався з 05.07.2012 та спливав 05.07.2015.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з п.п. 4.4.2 п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013№ 10 за змістом ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, ст.ст. 54, 56, 57 Господарського процесуального кодексу України. З урахуванням положення ч. 4 ст. 51 Господарського процесуального кодексу України, днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Матеріалами справи підтверджується, що позовну заяву про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором № 203 було надіслано до Господарського суду міста Києва 28.11.2014, позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження по справі 01.12.2014, а 16.01.2015 винесено рішення по суті спору.

Таким чином, 28.11.2014 мало місце переривання перебігу строку позовної давності стосовно основного боргу в сумі 480 840,00 грн. по спірним видатковим накладним, а тому, в силу положень ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності розпочався з 29.11.2014 та мав би спливати 29.11.2017.

Враховуючи викладене, заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Отже, позовні вимоги у справі № 910/24189/15 задовольняються повністю, а судові витрати покладаються на відповідача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" (01004, м. Київ, бульв. Т. Шевченка, 3, ідентифікаційний код 03358475) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гепард" (03058, м. Київ, вул. В. Гетьмана, 30, ідентифікаційний код 31455586) 58 433 (п'ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять три) грн. 21 коп. 3 % річних, 359 763 (триста п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 74 коп. інфляційних втрат та 6 272 (шість тисяч двісті сімдесят дві) грн. 95 коп. судового збору.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 30.10.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина