РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015Справа №910/11920/14

За позовомПублічного акціонерного товариства Лінде Газ Україна
до 1) Державного підприємства Придніпровська залізниця, 2) Міністерства оборони України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Фонд державного майна України
провизнання права власності на рухоме майно

Судді: Андреїшина І.О. (головуючий)
Бондарчук В.В.
Спичак О.М.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:
від прокуратури Пантюхов О.В. за посвідченням від 11.03.2015 № 032439
від позивачаДан С.І. за довіреністю від 01.07.2015 № 193
від відповідача-1Кравченко О.М. за довіреністю від 01.01.2015
від відповідача-2Бредельов О.О. за довіреністю № 220//390/д
від третьої особи Васильківська В.Є. за довіреністю від 29.09.2015 № 349

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство Лінде Газ Україна звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на рухоме майно (десять залізничних вагонів) в порядку набувальної давності за ст. 344 Цивільного кодексу України.
Провадження у справі за вказаними вимогами було порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2014 № 910/11920/14.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015, позов у справі № 910/11920/14 задоволено повністю та визнано за позивачем право власності на залізничні вагони: 8Г-513 № 76507755, 8Г-513 № 76501105, 8Г-513 № 76507581, 8Г-513 № 76506336, 8Г-513 № 76508811, 8Г-513 № 77650336, 8Г-513 № 76507607, 8Г-513 № 76505163, 8Г-513 № 76505833, 8Г-513 № 76504109.
Постановою Вищого господарського суду України від 22.06.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 у справі № 910/11920/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.25015 справу № 910/11920/14 прийнято до свого провадження суддею Андреїшиною І.О. внаслідок її розподілу автоматизованою системою документообігу, розгляд справи значено на 12.08.2015, викликано в засідання представників учасників провадження, яких зобов`язано надати певні документи.
12.08.2015, отримавши від відповідача-2 відзив на позовну заяву та перейшовши до розгляд спору по суті, суд відклав розгляд справи на 02.09.2015 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України через неявку представника відповідача-1.
У судовому засіданні, що відбулося 02.09.2015, в ході розгляду спору по суті, заслуховування обґрунтувань позову та дослідження вміщеної у відзиві на позовну заяву правової позиції відповідача-2, суд дійшов висновку про його належність спору до складної категорії, у зв`язку з чим було винесено ухвалу про призначення колегіального розгляду справи № 910/11920/14 у складі трьох суддів.
Ухвалою від 03.09.2015 справу № 910/11920/14 було прийнято до свого провадження колегією суддів, визначеною внаслідок повторного автоматичного розподілу справи, у складі: Андреїшина І.О. (головуючий суддя) та судді Бондарчук В.В. і Спичак О.М., розгляд призначено на 30.09.2015.
30.09.2015 в судовому засіданні було оголошено перерву до 21.10.2015 в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.
У судове засідання 21.10.2015 з`явилися представники сторін, третьої особи та був присутній прокурор.
Представник відповідача-1 заявив клопотання про визнання Державного підприємства Придніпровська залізниця неналежним відповідачем, оскільки спірне майно, щодо якого заявлено позов про визнання права власності, є нерозподіленим державним майном і відповідач-1 не є його власником.
Розглянувши зазначене клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення, зважаючи на наступне.
Відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем. Про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача виноситься ухвала, і розгляд справи починається заново. Позивачем у справі не підтверджено свою згоду
Чинне процесуальне законодавство не передбачає повноважень суду на винесення процесуальних рішень про визнання відповідача у справі неналежним.
Станом на 21.10.2015 від позивача у справі не надходило заяв чи клопотань, якими він підтверджує свою згоду на заміну відповідача.
У ході судових засідань і виступів по суті представник позивача підтримав заявлені вимоги і просив позов задовольнити, стверджуючи, що він є правонаступником підприємства, яке на договірних засадах з Військовою частиною Міністерства оборони України у 1995 році виконало ремонт залізничних вагонів, які у подальшому не були вивезені з території виробничих потужностей, належних на даний час Публічному акціонерному товариству Лінде Газ Україна. Позивач неодноразово і протягом тривалого часу вчиняв дії, спрямовані на виявлення власника залізничних вагонів з метою їх передачі власникові, продовжуючи зберігати таке майно та нести витрати на його утримання, охорону тощо. На думку позивача, наявні всі підстави для визнання за ним права власності на залізничні вагони в порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.
Також, позивач заявляє про відсутність у його первинної документації (договору, укладеного на виконання ремонтних робіт і супутніх документів) через сплив значного проміжку часу між подіями 1995 року та заявленням даного позову.
Представник відповідача-1 проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на відсутність підстав для визнання за позивачем права власності за спірне майно через недобросовісність володіння Публічним акціонерним товариством Лінде Газ Україна залізничними вагонами, відсутність доказів існування договору 1995 року, можливість збереження позивачем таких вагонів за рахунок будь-яких інших обставин, що неможливо довести. Також, відповідач-1 стверджує, що спірне майно є нерозподіленою державною власністю, розпорядження яким може здійснювати уповноважена державна установа. На думку відповідача-1, до позивача не можуть бути застосовані норми про набувальну давність, адже він не є безтитульним (незаконним) володільцем.
Представник відповідача-2 проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, що є аналогічними відзиву відповідача-1, за винятком форми власності спірного майна. За твердженнями Міністерства оборони України, залізничні вагони є військовим майном, яке може втратити свій статус лише з дня затвердження акта про його приймання-передачу.
Третя особа пояснень по суті спору не подала, її представник в ході розгляду справи просив вирішити спір на розсуд суду.
Прокурор у справі підтримував правову позицію відповідачів та просив у позові відмовити.
У судовому засіданні 21.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.
Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Лінде Газ Україна є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Дніпрокисень (п. 2.1 статуту позивача) і на території його виробничих потужностей знаходяться залізничні вагони 8Г-513 у кількості 10 шт. (№ 76507755, № 76501105, № 76507581, 76506336, 76508811, 77650336, № 76507607, № 76505163, № 76505163, № 76504109).
За твердженнями позивача, у 1995 році дане рухоме майно було прийняте Відкритим акціонерним товариством Дніпрокисень (з 2000 року внаслідок переіменування - Відкрите акціонерне товариство АГА Україна) для проведення ремонтних робіт за договором від 10.03.1995 № 117, укладеним з Військовою частиною НОМЕР_1 , на підтвердження чого до позову приєднано численне листування і претензії на адресу різних підрозділів Міністерства оборони України, а також акти технічного приймання виробів 8Г-513 після ремонту по вагонам № 76507607, № 76506336, № 76507381, 76508811.
Позивач вказує, що після проведення ремонтних робіт замовник розрахунки не провів, майно, щодо якого проводилися ремонтні роботи, не вивіз і з того часу вагони знаходяться у відкритому, безперервному володінні позивача, а саме - 19 років, впродовж яких позивач не отримував вимог про повернення майна від власника вагонів або будь-якої іншої особи, а, натомість сам робив неодноразові спроби знайти власника вагонів та повернути їх. Договір від 10.03.1995 № 117 у позивача не зберігся з огляду на час, що минув, а також на реорганізацію позивача.
Дані твердження позивача про зберігання десяти вагонів та намагання встановити їх власника знаходять документальне підтвердження в матеріалах справи, де містяться листи, адресовані Комендатурі військових сполучень водної дільниць станцій та порту Дніпропетровськ, Військовій частині НОМЕР_2 , Міністерству оборони України, Станції Самарівка Придніпровської залізниці, Державному підприємству Придніпровська залізниця, відповіді на звернення позивача, що отримані від Комендатури військових сполучень водної дільниць станцій та порту Дніпропетровськ, Державного підприємства Придніпровська залізниця, а також листування підрозділами Міністерства оборони України, отримане за наслідками звернень позивача від Головного управління оборонного та мобілізаційного управління Генерального штабу Збройних сил України, Тилу Збройних сил України, Військової частини НОМЕР_3 .
Статтею 344 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.
Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
З аналізу приписів, вміщених у ст. 344 Цивільного кодексу України, слідує, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном, а ознаками володіння, необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю є добросовісність, відкритість, безперервність, строковість.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Обов`язок доведення обставини, на які посилається сторона судового процесу як на підставу своїх вимог і заперечень покладений сторін ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Як вказувалося вище, у поданому позові позивач стверджував, що не може подати договір, на підставі якого у 1995 відбувався ремонт спірного майна через його відсутність у позивача і сплив значного проміжку часу.
На думку відповідачів, ремонтні роботи спірного майна не проводилися, а залізничні вагони могли потрапити до позивача з будь-яких підстав.
Проте, жоден з учасників провадження у справі не довів титульності володіння позивачем спірним майном, не подав належних і допустимих доказів наявності договірних відносин між Військовою частиною НОМЕР_1 та попередником позивача з ремонту, відповідального зберігання десяти залізничних вагонів.
Наявні у матеріалах справи акти технічного приймання виробу після ремонту, датовані 30.06.1995 та 30.08.1995 р., стосовно п`яти вагонів, надані суду позивачем, не свідчать про титульність володіння позивачем цими вагонами, оскільки не встановлено, на яких умовах і ким саме виконувався ремонт цих вагонів, на яких умовах передано ці вагони позивачу, а також неможливо встановити, що саме ці акти мають відношення до безперервного володіння позивачем спірними десятьма вагонами.
Зважаючи на викладене та приймаючи до уваги те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, слід вважати за належне ту обставину, що позивач фактично з 1995 року володіє спірним майном, не являючись при цьому зберігачем, виконавцем робіт, покупцем, підрядником тощо.
Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи знаходиться лист військової частини А 1049 від 05.08.2014 № 350/129/134/4/101, адресований начальнику тилу Збройних Сил України, відповідно до якого повідомлялося, що за військовою частиною А1088 залізничні вагони 8Г-513 не рахувалися та не рахуються, договір на виконання відповідних ремонтних робіт з Відкритим акціонерним товариством Дніпрокисень не укладався.
Також, матеріали справи містить лист від 02.09.2014 № 618523 Тилу Збройних Сил України, виходячи з якого в Службі забезпечення залізничною технікою та майном Центрального управління військових сполучень Тилу Збройних Сил України залізничні вагони 8Г-513 № 76507755, № 76501105, № 76507581, № 76506336, № 76508811, № 77650336, № 76507607, № 76505163, № 76505833, № 76504109 на обліку не рахуються.
Щодо ознаки добросовісності, слід зазначити наступне.
Частиною 3 ст. 397 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію добросовісності володіння чужим майном, а саме: фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не вишиває із закону або не встановлено рішенням суду.
Згідно з ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Станом на час вирішення спору суду не подано фактичних даних, якими стверджуються обставини володіння позивачем спірним майном внаслідок обману, будь-яких злочинних дій, свідомого порушення прав власника залізничних вагонів, розміщуючи і приховуючи їх на своїй території. Так само матеріали справи не містять рішення суду про витребування спірного майна від позивача, зобов`язання повернути його власнику тощо, у зв`язку з чим, слід вважати, що позивач є добросовісним володільцем.
Весь час фактичного володіння позивач сприймав спірне майно як чуже та не міг встановити його власника.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1 та відповідач-2, незважаючи на неодноразові звернення позивача, не забрали майно, яке вважають державною власністю, не вчинили жодних дій, що свідчать про його реєстрацію за конкретною особою, взяття на облік тощо.
Отже, фактично відповідач-1 та відповідач-2 не визнали своє право власності на спірне нерухоме майно, що дає право позивачу на звернення до суду з метою встановлення свого права власності на вагони, оскільки відповідач-1 та відповідач-2 ухилилися від отримання їх у свою власність.
Також, з телеграми Військової частини НОМЕР_4 слідує, що у військовій частині А 3358 виріб 8Г-513 з 2006 року не рахувався і не рахується.
Відповідач-1 у листі від 11.09.2014 № В-27 повідомив суд, що за даними бухгалтерського обліку спірні залізничні вагони на балансі ВСП Служба вагонного господарства не перебувають.
Також, безспірним є факт відкритого і безперервного володіння позивачем залізничними вагонами, адже таке володіння не переривалося, весь час було очевидним для будь-яких третіх осіб, позивач не приховував свого становища не власника та вживав заходи щодо виявлення власника.
В контексті встановлення ознак відкритого і безперервного володіння позивачем залізничними вагонами слід вказати, що кожного року представниками станції Самарівка Придніпровської Залізниці проводиться перепис вагонів на території виробничих потужностей позивача, що не заперечується відповідачем-1 в ході розгляду справи.
Згідно зі ст. 13 Конституції України держава забезпечує рівній захист майнових прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень також спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість.
Положення ст. 20 Господарського кодексу України унормовують право на захист своїх прав і законних інтересів шляхом визнання наявності прав.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, особа звертається до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Одним же зі способів захисту цивільного права в силу ст. 16 Цивільного кодексу України є визнання права.
Враховуючи всі вищевикладені обставини та наведені положення законодавства, позовні вимоги є правомірними і такими, що підлягають задоволенню, а судові витрати у справі покладенню на відповідачів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд відхиляє заперечення відповідачів проти позову як безпідставні. Так, відповідач-1 вказує, що спірне майно є нерозподіленою державною власністю, що не відповідає формам власності, визначених Конституцією та чинним законодавством України.
Відповідач-2 зазначає, що спірне майно є військовим майном, щодо якого не вчинялися дії з його вилучення і передачі від Збройних сил України, та вважає, що відсутність рішення Міністерства оборони України про перерозподіл залізничних вагонів між військовими частинами Збройних сил України не позбавляє його статусу військового майна. Разом з тим, не доводить фактів того, що такі залізничні вагони до 1995 року або ж пізніше належали до державної власності та були передані в господарське відання або ж оперативне управління конкретної юридичної особи, а також не підтверджує жодним чином реалізацію будь-якою особою дій, спрямованих на повернення у своє володіння таких вагонів, витребування їх у позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.
Своїми запереченнями проти позову відповідачі фактично вказали на те, що протягом тривалого часу (більше 15 років) жодною особою не вчинялися дії з захисту майна, що на їх думку, є державним, навіть, незважаючи на звернення позивача для встановлення власників залізничних вагонів, його повернення, належного обліку та використання за цільовим призначенням.
У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу.
Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов`язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається, та на практиці реалізує ст. 129 Конституції України, де в ч. 2 зазначається, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Суд наголошує, що господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" роз`яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач обґрунтував в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, тоді як відповідачі ці обставини належними доказами не спростували, суд вважає за необхідне та правомірне задовольнити позовні вимоги.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Лінде Газ Україна» (49074, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, Індустріальний район, вул. Киснева, буд. 1, ) право власності на наступне майно:
- вагон залізничний 8Г-513 № 76507755;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76501105;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76507581;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76506336;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76508811;
- вагон залізничний 8Г-513 № 77650336;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76507607;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76505163;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76505833;
- вагон залізничний 8Г-513 № 76504109.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 26.10.2015 р.

Судді І.О. Андреїшина (головуючий)

В.В. Бондарчук

О.М. Спичак