ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р.Справа № 922/4894/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Харківський механічний завод", м.Харків
до Комунального підприємства "Комплекс по благоустрою Харківського району", смт.Манченки
про стягнення коштів в сумі 19469,06 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, за довіреністю № б/н від 02.02.2015р.,

відповідача: ОСОБА_2, за довіреність № б/н від 05.10.2015р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державне підприємство «Харківський механічний завод» - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Комунального підприємства «Комплекс по благоустрою Харківського району» - про стягнення 8000,00 грн. основного боргу, 4640,00 грн. пені, 560,00 грн. штрафу, 5887,70 грн. інфляційних втрат, 381,36 грн. 3% річних, а також просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором № 13/29 про розробку нормативно-технічної та технологічної документації від 19.03.2013 р.

В судовому засіданні 07.10.2015 р. було оголошено перерву до 19.10.2015 р., яку було продовжено до 22.10.2015 р.

В судовому засіданні 22.10.2015 р. представник позивача надав заяву про зміну позовних вимог (вх.№ 22.10.2015 р.), відповідно до якої просив суд розірвати договір № 13/29 про розробку нормативно-технічної та технологічної документації щодо розробки проекту лімітів для дозволу на утворення та розміщення відходів на 2013 рік; стягнути з відповідача 8000,00 грн. передплати за договором, а також просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Суд, розглянувши заяву позивача про зміну позовних вимог (вх.№ 22.10.2015 р.), дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви до початку розгляду господарським судом справи по суті.

В п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК) відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Матеріали справи свідчать, що суд перейшов до розгляду даної справи по суті 21.09.2015 р., про що зазначено в протоколі судового засідання від 21.09.2015 р.

Отже, позивач, в порушення вимог ст. 22 ГПК України, звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог (вх.№ 22.10.2015 р.) після початку розгляду господарським судом справи по суті, а тому суд відмовляє в прийнятті її до розгляду.

Окрім того, суд зазначає, що вказаною заявою позивач фактично доповнив позов ще однією вимогою (немайнового характеру). Втім, в порушення ст. 57 ГПК України доказів про сплату судового збору не надав.

В судовому засіданні 22.10.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні 22.10.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що тривале невиконання відповідачем обумовленої договором роботи спричинено невчасним виконанням позивачем своїх грошових зобовязань за договором, а також обовязку щодо передачі необхідної документації; у звязку із змінами в законодавстві розробка обумовлених договором документів призупинена, тому на даний момент, як стверджує відповідач, ним виконані всі залежні від нього дії, обставини неможливості передачі позивачу кінцевого результату виконаних робіт, обумовленого договором від нього не залежать, а тому, на його думку, підстав для задоволення позовних вимог немає.

19 березня 2013 року між позивачем (як виконавцем) та відповідачем (як замовником) було укладено договір № 13/29 про розробку нормативно-технічної та технологічної документації (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору (з урахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою № 03/04-1 від 03.04.2014 р.) замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт: розробка проекту лімітів для дозволу на утворення та розміщення відходів на 2014 р. за адресою: м. Харків, вул. Залютинська, 6; узгодження проекту лімітів та отримання дозволу на утворення та розміщення відходів на 2014 р. відповідно до Постанови КМУ № 1218 від 03.08.1988 р.

Згідно з п. 2.1 договору (з урахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою № 03/04-1 від 03.04.2014 р.), загальна вартість передбачених договором робіт складає 8000,00 грн.

Пунктом 2.2 договору сторони домовились, що замовник здійснює оплату наступним чином: передплата складає 50% від загальної вартості передбачених договором робіт; 50% від вартості договору замовник сплачує після підписання документації, розробленої виконавцем згідно п. 1.1.

20 березня 2013 року відповідач виставив позивачу рахунок на оплату обумовлених договором робіт на суму 8000,00 грн. (арк.с. 17).

16 січня 2014 року позивач здійснив оплату обумовлених договором робіт на суму 8000,00 грн. (платіжне доручення № 27 від 16.01.2014 р. арк.с. 18).

Відповідно до п. 3.7 договору робота вважається виконаною після підписання акту здачі-приймання робіт, що підтверджує відсутність претензій зі сторони замовника.

Позивач стверджує, що відповідач обумовлених договором робіт не виконав, у звязку з чим просить суд стягнути з відповідача сплачені за їх виконання кошти в сумі 8000,00 грн.

Окрім того, на підставі ст.ст. 231 ГК України та ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 4640,00 грн., штраф в сумі 560,00 грн., 3% річних в сумі 381,36 грн. та інфляційні втрати в сумі 5887,70 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли взаємні зобовязання на підставі договору.

На виконання своїх грошових зобовязань, на підставі рахунку відповідача № СФ-0000257 від 20.03.2013 р. (арк.с. 17), позивач сплати відповідачу 16.01.2014 р. 8000,00 грн. (платіжне доручення № 27 від 16.01.2014 р. на суму 8000,00 грн., арк.с. 18).

В матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів досягнення між сторонами в межах договору домовленості щодо підстав повернення позивачем відповідачу сплачених коштів або припинення зобовязань за цим договором (його розірвання, визнання недійсним тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові підстави відмови позивача від грошових зобовязань за договором, визначені законом - відсутні. Позивачем даний факт не заперечувався та не спростовано.

Договором сторони не передбачили право односторонньої відмови від зобов'язань або зміни його умов.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що правові підстави для повернення відповідачем позивачу сплачених останнім грошових коштів на виконання умов договору в сумі 8000,00 грн. відсутні, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу, суд зазнаає наступне.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умови договору, укладеного між сторонами свідчать, що сторони не визначили строк виконання відповідачем обумовлених робіт та їх передачі позивачу.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано докази звернення до позивача із вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд констатує, що станом на момент звернення позивача з позовом у даній справі та розгляду справи судом, строк виконання відповідачем зобовязань за договором не настав.

З огляду на наведене, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідач не може вважати таким, що прострочив виконання своїх зобовязань за договором.

Зі змісту ст.ст. 549, 611 ЦК України вбачається, що відповідальність у вигляді сплати неустойки (штрафу або пені) настає лише за умови порушення стороною зобовязань за договором.

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем факту порушення відповідачем своїх зобовязань за договором щодо строку виконання робіт та передачі їх позивачу, суд констатує неможливість застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності, а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу є безпідставними, позов в цій частині не підлягає задоволенню.

З наведених у рішенні суду мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, суд відхиляє аргументи відповідача в обґрунтування заперечень на позовну заяву на обставини порядку та умов виконання ним своїх зобовязань за договором.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України, відповідно до якої при відмові в задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні позову, витати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 509, 525, 530, 549, 611, 612, 626 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_3