ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р.Справа № 922/5277/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" м.Добропілля
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія", м. Харків
про внесення змін до договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність №ББУ/ДУ51/СЛ/15 від 22.02.15р.;

відповідача - ОСОБА_2 довіреність б/н від 24.07.15р.; ОСОБА_3 довіреність б/н від 01.06.15р.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія", в якій позивач просить внести зміни до п. 5.4. договору поставки №339-ДУ від 14.01.2014 р., укладеного між позивачем та відповідачем, в частині строків оплати за отриману продукцію та викласти в наступній редакції:

"Розрахунки за поставлену постачальником продукцію по договору здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника до 31.12.2015 р. від дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку й при умові надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору". В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що позивач не зміг своєчасно розрахуватись із відповідачем у зв'язку з загостренням соціальної та економічної ситуації на сході України, проведенням АТО. На момент настання строку розрахунку за отриману продукцію, відповідно договору укладеного між сторонами у позивача була відсутні фінансова можливість вчасно проводити розрахунку, у зв'язку із нестабільною ситуацією в країні. На даний час позивач у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем не має можливості сплатити заборгованість перед відповідачем. Заборгованість Державного бюджету перед позивачем за 2014 рік з компенсації виплат середнього заробітку складає 990492,74 грн. Позивач вважає дані обставини істотною зміною обставин відносно спірного договору, а тому посилаючись на положення ст. 652 Цивільного кодексу України, просить внести зміни до договору поставки №339-ДУ від 14.01.2014 р.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, про що надав відзив на позовну заяву за вх.№42625, який долучений судом до матеріалів справи. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав ст. ст. 611, 612, 617, 651, ЦК України, ст. 188 ГК України, та те, що позивач був обумовлений про фінансовий стан підприємства на момент отримання товару, але до відповідача про зміну договору не звертався, що суперечить п.8.3. договору, яким встановлено, що всі зміни вносяться до договору за згодою сторін. Також відповідач зазначив, що звертався до позивача із претензією, але відповідач суму боргу не сплатив. Рішенням господарського суду Донецької області від 21.09.15р. у справі №905/1308/15 було задоволено позов ТОВ "Електротехнічна компанія "Техномрія". На даний час йде апеляційне оскарження даного рішення.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14 січня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" (покупець за договором, далі по тексту - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія" (постачальник за договором, далі по тексту - відповідач) було укладено договір поставки № 339-ДУ (далі по тексту - договір).

Відповідно до умов договору відповідач повинен був поставити у власність Позивача продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - Продукція), в асортименті, кількості, у строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору.

Згідно з п. 5.4. договору розрахунки за поставлену постачальником продукцію здійснюються шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на 60 (шістдесятий) календарній день з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку й при умові надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору.

Відповідно до 2-х Специфікацій від 04.06.2014 р. до договору, відповідач до 30.06.2014 р. зобов'язаний був поставити на адресу позивача продукцію, а саме, костилі путьові на загальну суму 73 533,77 грн.

Відповідач здійснив поставку продукції, що підтверджується видатковою накладною № 550 від 17.07.2014 р.

Позивач, в свою чергу, згідно вказаних специфікацій, повинен був перерахувати грошові кошти на розрахунковий рахунок відповідача на 60-й (шістдесятий) календарний день з моменту прийняття відповідної продукції, але цього не зробив, у зв'язку із з загостренням соціальної та економічної ситуації на сході України, проведенням АТО, що зумовило звернення позивача до суду, у зв'язку зміною обставин відносно спірного договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 Цивільного кодексу України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи позивач прийняв товар від відповідача, про що свідчать специфікації від 04.07.14р. та видаткова накладна №550 від 17.07.2014р., які містяться у матеріалах справи та не заперечується позивачем у позовній заяві та у судовому засіданні. Жодних зауважень щодо виконаного постачання продукції (усних або письмових), його комплектації та якості від позивача на адресу відповідача не надходило.

У зв'язку з відсутністю оплати за поставлений у повному обсягу товар з боку позивача, відповідач звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області з метою стягнути з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «ТЕХНОМРІЯ» суми основного боргу, пені та суми фактично понесених судових витрат. Рішенням господарському суду Донецької області у справі №905/1308/15 та 21.09.2015 року, позов ТОВ «ЕК «Техномрія» до ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» було задоволено. На даний час триває процес апеляційного оскарження вказаного рішення.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Такий боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Нормами, які викладені у статті 617 Цивільного кодексу України, встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Пунктом 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, передбачено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У цьому спорі договором, а саме п. 8.3 передбачено, що всі зміни та доповнення до нього можуть бути внесені при взаємної згоді сторін та оформлюється така подія додатковими угодами до договору, які у свою чергу є невід'ємними частинами договору.

Відповідач пропонував позивачу сплатити основне грошове зобов'язання та пеню, яка була нарахована станом на 03 червня 2015 року. Так, відповідач відправив в адресу позивача претензію за вихідним № 03/06-07 від 03.06.15 року з метою досудового врегулювання спору, але позивач не відреагував та суму боргу перед відповідачем не сплатив.

У позовній заяві позивач вважає, що відносно його позовних вимог можливо застосування норм ч. 1 ст. 652 ЦКУ, але зміна обставин вважається істотною, якщо обставини змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах, але це спростовується матеріалами справи та тим, що позивач який отримав товар 17.07.15р., був обумовлений про свій тяжкий фінансовий стан, але товар отримав та не звернувся до відповідача про неотримання товару чи перегляд умов договору №339-ДУ від 14.01.14 р.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не доведено зміни істотних обставин, які не існували на момент укладання договору, а обставини на які посилається позивач, а саме знаходження у зоні АТО існували на момент укладання договору №339-ДУ від 14.01.14 р. між позивачем та відповідачем, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 23.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_4