РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/20116/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно виробниче підприємство «Максус»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мавелес»

про стягнення боргу за Договором в розмірі 14 122,88 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Іванова Т.Б., за довіреністю

від відповідача: Калініченко В.І., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно виробниче підприємство «Максус» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мавелес» (далі - відповідач) про стягнення боргу за Договором в розмірі 14 122,88 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.08.2015 було порушено провадження у справі № 910/20116/15, розгляд справи призначено на 09.09.2015.

20.08.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано заяву про припинення провадження у справі.

04.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 09.09.2015 представник позивача з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 06.08.2015 про порушення провадження у справі № 910/20116/15 позивач не виконав.

У судове засідання 09.09.2015 представник відповідача з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 06.08.2015 про порушення провадження у справі № 910/20116/15 відповідач виконав.

Представники сторін у судовому засіданні 09.09.2015 подали спільне клопотання про продовження строків розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 09.09.2015 клопотання представників сторін про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

Враховуючи невиконання позивачем вимог ухвали господарського суду міста Києва від 06.08.2015 про порушення провадження у справі та необхідність витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 13.10.2015.

У судове засідання 13.10.2015 представник позивача з'явився, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, надав суду пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 13.10.2015 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мавелес» (далі відповідач, орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельно виробниче підприємство «Максус» (далі - позивач, суборендар) було укладено Договір суборенди № С7 (далі - Договір), відповідно до якого орендар передає, а суборендар приймає в оперативну суборенду нежитлове (нежитлові) приміщення, як це описано в пункті 1.2 цього Договору (надалі об'єкт оренди) в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, на умовах та в порядку, передбачених даним Договором. Об'єкт суборенди знаходиться в користуванні орендаря з правом суборенди на підставі Договору оренди № Б2/2014 від 01.03.2013.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору суборендар сплачує орендарю оренду плату за користування об'єктом суборенди (орендна плата) та експлуатаційні виплати. Орендна плата та експлуатаційні витрати нараховуються суборендарю та сплачуються ним з дати підписання акту приймання-передачі (включно) до дати підписання акту приймання-передачі про повернення (включно).

Згідно з п. 3.1.6 Договору орендна плата за поточний місяць сплачується суборендарем без нагадування орендаря, в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря авансом не пізніше 5 (п'ятого) числа кожного поточного місяця.

Пунктом 3.1.7 Договору сторони визначили, зокрема, що у випадку, якщо Договір достроково припиняється з вини суборендаря, то авансові платежі за останній місяць суборенди залишаються у орендаря.

Відповідно до п. 4.1 Договору договір набирає чинності з моменту підписання акту приймання-передачі та дійсний до 31.12.2014.

Орендар має право відмовитись від договору в односторонньому порядку, письмово попередивши про це суборендаря не пізніше ніж за 30 днів, при цьому сплачена наперед орендна плата та експлуатаційні платежі суборендареві не повертаються, а зараховуються за останній місяць суборенди (п. 4.9 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору орендар передає об'єкт суборенди суборендареві у стані, що дозволяє його використання (експлуатацію) не пізніше 01.01.2014 (дата передачі об'єкту суборенди).

Відповідно до п. 5.2 Договору передача та повернення об'єкту суборенди здійснюється за актом приймання-передачі.

Об'єкт суборенди вважається фактично поверненим орендарю з моменту підписання акту приймання-передачі про повернення об'єкту суборенди. Акт приймання-передачі про повернення об'єкту суборенди підписується в останній день строку дії договору (п. 5.4 Договору).

Відповідно до п. 8.1.4 Договору у випадку порушення, не виконання чи неналежного виконання зобов'язання, що виникає з умов договору суборендарем, а також у разі порушення суборендарем норм чинного законодавства, що регулює цивільні та господарські правовідносини в сфері оренди майна, орендар має право розірвати договір.

01.01.2014 між сторонами було складено на підписано Акт приймання-передачі об'єкта суборенди по Договору.

В подальшому, відповідачем було направлено позивачу повідомлення про припинення дії Договору за вих. № 119 від 27.06.2014.

29.07.2014 було укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до якої сторони домовились достроково припинити дію Договору з 31.07.2014.

31.07.2014 сторонами було складено та підписано Акт приймання-передачі (повернення) об'єкта суборенди по Договору.

Позивач, в своїй позовні заяві зазначає, що після повернення орендованого майна, відповідачем не було повернуто позивачу суму орендного платежу за останній місяць оренди - грудень 2014 року в розмірі 10 230,40 грн, сплачену позивачем відповідачу платіжним дорученням № 470 від 29.01.2014.

29.12.2014 позивачем було направлено відповідачу претензію вих. № 99 про повернення попередньої оплати в сумі 29 519,90 грн, в яку також включено вищезазначену суму передоплати (10 230,40 грн).

Відповідно до ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач, заперечуючи проти позову, звертає увагу суду на систематичні порушення позивачем умов Договору в частині строків сплати орендних платежів, що, за доводами відповідача, і стало підставою дострокового розірвання Договору за ініціативою відповідача.

Відповідач також зазначає, що авансовий платіж за останній місяць оренди - грудень 2014 року в розмірі 10 230,40 грн не було повернуто позивачу, на підставі п. 3.1.7 Договору, враховуючи систематичне прострочення позивачем строків сплати орендної плати.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

З наявних у матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку позивача вбачається, що позивачем практично щомісяця порушувався строк сплати орендних платежів, встановлений пунктом 3.1.6 Договору.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 N 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Більше того, судом встановлено, що в рішенні господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі № 910/25808/14, яке не було оскаржено та набрало законної сили, зазначено наступне:

«Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи документи, які підтверджують існування заборгованості позивача щодо сплати належних платежів по договору суборенди, що також надавало відповідачеві право на захист свого порушеного інтересу шляхом розірвання договору.»

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки платіжним дорученням № 470 позивачем було сплачено відповідачу авансовий платіж за оренду за грудень 2014 року, фактично останнім місяцем користування був липень, оскільки судом встановлено систематичне прострочення позивачем строків сплати орендної плати, а також зважаючи на ту обставину, що Договір є достроково розірваним з вини позивача, суд, враховуючи п. 3.1.7 Договору, не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача авансового платежу, сплаченого позивачем відповідачу за останній місяць оренди за Договором.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В свою чергу, позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження належного виконання умов Договору в частині строків сплати орендних платежів.

Позивачем також було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 3 882,40 грн. Проте, оскільки судом встановлено відсутність зобов'язання у відповідача повернути позивачу авансовий платіж, на який позивачем нараховано вищевказану суму, правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, в порядку частини другої статті 625 ЦК України, також відсутні, оскільки відсутній факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача боргу за Договором, з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в загальному розмірі 14 122,88 грн не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 19.10.2015.

Суддя О.В. Нечай