ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.10.15р. Справа № 904/7164/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м.Київ

до Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

про стягнення 24 975 628,21 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 14-125 від 13.05.14р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № 8 від 25.08.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 11.08.15р. порушено провадження у справі № 904/7164/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-позивач) до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (далі-відповідач) про стягнення 24 975 628,21 грн. Справу призначено до розгляду на 22.09.15р.

Ухвалою господарського суду від 22.09.15р. продовжено строк розгляду спору до 27.10.15р. включно; відкладено розгляд справи на 20.10.15р.

20.10.15р. у судовому засіданні оголошено перерву до 26.10.15р.

26.10.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на її задоволенні у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача просив суд частково задовольнити позовні вимоги та зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

У судовому засіданні 26.10.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.14р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2428/14-КП-4 на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач зобовязується передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організація та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що позивач передає відповідачеві з 01.01.14р. по 31.12.14р. газ в обсязі до 4 306 996 куб. м.

Як зазначено у п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

Згідно з п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язується надати позивачеві підписані та скріплені печатками відповідача та газорозподільного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути відповідачеві та газорозподільному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмові від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

За приписами п. 5.1 Договору ціна (граничний рівень ціни) на га і тарифи на його транспортування встановлюється НКРЕ.

У п. 5.2 Договору зазначено про те, що ціна за 1000 куб. м газу становить 3 113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57,40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 3 462,26 грн., крім того ПДВ 20% - 692,45 грн., всього з ПДВ - 4 154,71 грн.

Положеннями п. 6.1 Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором (п. 7.1 Договору).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем умов п.6.1 цього Договору позивач має право не здійснювати поставку газу відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання відповідачем п. 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.14р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.14р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 Договору).

29.04.14р., 23.05.14р., 13.06.14р., 17.09.14р., 11.11.14р., 15.12.14р. між сторонами були укладені Додаткові угоди до вищезазначеного Договору, якими були внесені зміни до ціни газу.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору, позивач передав у власність відповідача передбачений Договором газ з січня по грудень 2014 року об'ємом 2 659,994 тис. м3 на загальну суму 13 981 613,74 грн., що підтверджують: Акт приймання-передачі природного газу від 31.01.14р. на суму 2 910 687,36 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 28.02.14р. на суму 2443 141,00 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 31.03.14р. на суму 1 478 853,12 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 30.04.14р. на суму 309 817,13 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 31.10.14р. на суму 649 376,79 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 30.11.14р. на суму 2 474 494,18 грн., Акт приймання-передачі природного газу від 31.12.14р. на суму 3 715 244,16 грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач за поставлений природний газ у встановлені строки не розрахувався чим порушив умови п. 6.1 Договору, заборгованість відповідача перед позивачем складає 13 981 613,74 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по Договору в частині своєчасного та повного розрахунку за отримані послуги з постачання природного газу, позивачем на підставі п. 7.2 Договору була нарахована пеня у розмірі 2 406 926,07 грн.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 8 187 362,19 грн. та 3% річних у розмірі 399 726,21 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлений природний газ у розмірі 13 981 613,74 грн., пеню у розмірі 2 406 926,07 грн., інфляційні втрат у розмірі 8 187 362,19 грн., 3% річних у розмірі 399 726,21 грн., а всього 24 975 628,21 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги визнав частково виходячи з наступного.

Згідно з рішенням від 14.09.11р. № 26/15 Дніпропетровської міської ради відповідач є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до постанови № 1842 від 14.12.10р. «Про затвердження тарифу на теплову енергію КП «Теплоенерго» НКРЕ України встановлено фіксований тариф 291,50 грн. Гкал, який діяв у 2014 році, при економічно обґрунтованому тарифі 462,97 грн. Гкал.

Встановлений тариф діяв без запровадження механізму його коригування по відношенню до змін мінімального рівня заробітної плати, ставок обов'язкових платежів і зборів, податків, цін і тарифів на паливно-енергетичні ресурси, реагенти та інші матеріальні ресурси, значних змін обсягів виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, які спричинили зміну економічно обґрунтованих витрат, на підставі яких був затверджений вказаний тариф.

Тобто, як зазначає відповідач, встановлений підприємству постановою № 1842 від 14.12.10р. НКРЕ України тариф не забезпечував в повному обсязі відшкодування економічно обґрунтованих витрат, пов'язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням споживачам теплової енергії.

Крім того, через значну несплату населенням, юридичними особами та бюджетними організаціями наданих відповідачем послуг останній несе значні збитки. Закони та інші нормативно - правові акти, що регулюють відносини виконавців і споживачів комунальних послуг, в тому числі з теплопостачання, не сприяють підвищенню платіжної дисципліни. Масове невиконання судових рішень, відповідно до яких на користь відповідача стягнута заборгованість громадян та юридичних осіб за надані послуги з теплопостачання, ускладнює належне виконання підприємством своїх зобов'язань з оплати енергоносіїв та інших ресурсів. З метою скорочення видатків підприємства й подолання фінансових труднощів на підприємстві були видані накази № 51 03.02.14р. та № 57 від 03.02.15р. про введення неповного (4 - денного) робочого тижня та ще й з додатковими вихідними днями, що має привести до економії фонду заробітної плати і надасть можливості скоротити заборгованість підприємства за спожиті енергоносії та інші ресурси. Для збільшення грошових надходжень підприємством проводиться претензійно - позовна робота, дані про яку наведені в довідці (додається). Зокрема, за 2014 - 2015 р.р. підприємством подано до боржників (населення) 1105 позовів на суму 5,6 млн. грн., виконано 397 рішень на суму 1,52 млн. грн., відсоток виконання - 27,1%. До юридичних осіб подано 148 позовів на суму 9,8 млн. грн., виконано всього 19 рішень на суму 1,88 млн. грн., відсоток виконання - 25,4%.

Згідно з офіційними звітами та балансом підприємства за результатами діяльності підприємства на кінець 2014 року відповідач мав непокриті збитки у сумі 165 062 тис. грн., що підтверджується балансом, саме за 2014 рік підприємство мало збитки у сумі 40, 72 млн. грн.

Станом на 01.09.15р. відповідач заборгував КП «Дніпроводоканал» 3 499 719,62 грн., ДК «Газ України» - 2 730 746,84 грн., НАК «Нафтогаз України» - 225 331 054,75 грн., є також інша заборгованість, дебіторська заборгованість складає 52, 57 млн. грн.

Суттєвим фактором, який робить неможливим самостійне погашення заборгованості за газ є затвердження КМ України (постанова № 217 від 18.06.14р.) Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу. Згідно з цим Порядком, усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії - населення, бюджет, госпозрахунок (централізоване опалення) - сплачують її вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів. Таким чином, відповідно з діючим Порядком теплопостачальні підприємства, зокрема відповідач, позбавлені права самостійно вирішувати питання сплати заборгованості за спожиті енергоносії.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що, починаючи з моменту, коли НАК «Нафтогаз України» законодавчо визначений єдиним гарантованим постачальником природного газу, у законах про державний бюджет ВР України визначає заходи для економічної підтримки саме НАК «Нафтогаз України», а саме:

- компенсація НАК «Нафтогаз України» різниці між цінами закупівлі імпортованого природного газу та його реалізації суб'єктам господарювання, які виробляють теплову енергію;

- передбачення у тій чи іншій формі бюджетні асигнування для підтримки фінансового стану позивача. Наприклад, у ст. 16 ЗУ «Про державний бюджет України на 2014 р.» передбачено здійснити випуск облігацій внутрішньої державної позики у сумі 96,6 млрд. грн. з подальшим придбанням у державну власність в обмін на ці облігації акцій додаткової емісії НАК «Нафтогаз України». Там же передбачено спрямування коштів із спеціального фонду бюджету у сумі 11,1 млрд. грн. до місцевих бюджетів для розрахунків за газ з НАК «Нафтогаз України». Таким чином, держава законодавчо підтримує фінансовий стан позивача, у той час як комунальні підприємства теплоенергетики, зокрема відповідач, дотації з бюджету отримують по залишковому принципу.

Посилаючись на ст. 83 ГПК України та ст. 233 ГК України відповідач зазначає про те, що суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Розмір виставлених позивачем штрафних санкцій у вигляді пені є надмірно великим порівняно із збитками, завданими несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов'язань. В разі задоволення в повному обсязі вимог позивача про стягнення штрафних санкцій відповідач буде тільки нарощувати заборгованість по обов'язкових розрахунках, у зв'язку з чим відповідач просить зменшити суму пені на 50%.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України відповідач просить суд частково задовольнити позовні вимоги позивача та зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

Позивач вважає вищевикладені доводи відповідача необґрунтованими, а обставини - недоведеними, оскільки:

По-перше, посилання відповідача на необґрунтованість тарифу та недосконалість порядку здійснення розрахунків є недоречними, оскільки відповідач з січня 2014 року взагалі не приступив до виконання зобов'язання з оплати поставленого природного газу. Ступінь виконання зобов'язання - 0%.

По-друге, позивач заявляє, що обставини, на які посилається відповідач як на підставу свого клопотання про зменшення розміру пені є недоведеними, що суперечить ст. 33 Господарського процесуального кодексу. Так, відповідач посилається на вкрай тяжкий фінансовий стан, а також на несприятливі наслідки, до яких призведе стягнення неустойки. Всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обставини, на які посилається відповідач, є недоведеними.

По-третє, нормативне регулювання права суду на зменшення розміру неустойки, зокрема ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України, а також ст. 551 ЦК України передбачає принаймні з'ясування всіх істотних обставин справи, а також врахування майнових та інших інтересів сторін. Крім того, обов'язковій оцінці судом підлягає винятковість випадку. Така позиція підтверджується рядом постанов Вищого господарського суду України (від 15.08.13р. по справі № 921/186/13-г, від 25.07.13р. по справі № 904/1610/13-г, від 06.06.13р. по справі № 5023/4891/12, від 25.04.13р. по справі № 5023/5210/12, від 11.04.13р. по справі № 5023/5038/12, від 14.03.13р. по справі № 5010/1076/2012-2/56, від 13.12.12р. по справі № 10/5026/1270/2012).

По-четверте, з метою надання судом повної та об'єктивної оцінки правовідносинам сторін, а також повного з'ясування обставин справи позивач повідомляє наступне. Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як державне підприємство є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. За спірним договором постачався імпортований природний газ, який Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» закуповує за зовнішньоекономічними контрактами, якими встановлені чіткі строки розрахунків за поставлений газ, а також жорсткі санкції за порушення цих строків, аж до припинення постачання природного газу на територію України, що майже і сталося 01.01.06р. та відбулося 01.01.09р.

Бюджетом України та фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», який затверджений Кабінетом міністрів України, не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу.

Внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченому умовами Договорів.

Також позивач звертає увагу суду, що Нафтогаз несе значні збитки, в тому числі, у зв'язку з несанкціонованим відбором природного газу в зоні проведення АТО. Так, відповідно до звіту Нафтогазу за І півріччя 2015 року склали понад 23 мільярди гривень.

Загальна сума заявлених пені, 3% річних, інфляційних не компенсує повністю збитків від сплати відсотків за комерційними кредитами. Зменшення судом розміру пені спричиняє позивачу збитки та дозволяє відповідачу і у подальшому безкарно порушувати договірні умови. Зазначене підтверджується балансом та звітом про фінансові результати позивача за перше півріччя 2015 року, які додаються. Зокрема, зазначені докази дозволяють оцінити розмір кредитних зобов'язань позивача перед банківськими установами, чистий збиток, а також розмір грошових зобов'язань, як короткострокових, так і довгострокових.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений природний газ у розмірі 13 981 613,74 грн. є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 8 187 362,19 грн. та 3% річних у розмірі 399 726,21 грн.

Розрахунок 3% річних судом перевірений на визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки при складанні сум позивачем було допущено помилку.

Після перерахунку проведеного господарським судом (в "ЛІГА:ЗАКОН") відповідно до вимог чинного законодавства України, 3% річних, за вказаний позивачем період, складають 399 726,20 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 399 726,20 грн.

Розрахунок інфляційних втрат судом також перевірений на визнаний таким, що зроблений невірно.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця (лист Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997р.)

Після перерахунку проведеного господарським судом (в "ЛІГА:ЗАКОН") відповідно до вимог чинного законодавства України, інфляційні втрати, за вказаний позивачем період, складають 8184 838,01 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 8 184 838,01 грн.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 23 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На підставі п. 7.2 Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 2 406 926,07 грн., розрахунок якої судом перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто пеня нараховується лише за 182 дня.

Після перерахунку проведеного господарським судом (в "ЛІГА:ЗАКОН") відповідно до вимог чинного законодавства України, пеня складає 2 402 091,06 грн.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь - яких обставин.

Господарський суд вважає за можливе на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір пені на 30% від належної до стягнення суми, що буде становити суму 1 681 463,74 грн.

При прийнятті судом рішення щодо зменшення розміру пені лише на 30% від належної до стягнення суми, суд виходив з того, що:

По-перше, відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним напрямком діяльності якого є виробництво та постачання споживачам (переважно населенню та бюджетним організаціям) теплової енергії.

По-друге, невідповідністю затверджених тарифів фактичним затратам на виробництво теплової енергії та надання послуг з теплопостачання.

По-третє, діяльність відповідача є збитковою, взявши до уваги несвоєчасну оплату населенням, бюджетними установами та юридичними особами заборгованості за теплопостачання.

По-четверте, відповідач намагається здійснити збільшення грошових надходжень шляхом проведення претензійної роботи, як з населенням так і з юридичними особами.

По-п'яте, відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організація та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

По-шосте, відповідач не здійснив жодної оплати по вищезазначеному Договору, тобто відповідач не вжив жодних необхідних та залежних від нього заходів для недопущення тривалого прострочення платежів.

По-сьоме, господарський суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що його збитки від вимушеного залучення комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками через несвоєчасне проведення розрахунків за спожитий природний газ такими контрагентами, як відповідач, не компенсуються заявленою до стягнення загальною сумою штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин, в період порушення покупцем строків оплати поставленого газу позивача ніхто не міг примусити до залучення кредитних коштів від банківських установ, оскільки дії ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з цього приводу ґрунтуються передусім на принципах комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Враховуючи наведене, господарський суд прийшов до висновку про те, що збитковість господарської діяльності позивача за І півріччя 2015 року, так само як і наявне зростання відсоткових ставок за кредитами не пов'язані з простроченням виконання відповідачем договірних зобов'язань по оплаті поставленого газу та ніяким чином не залежало від дій чи бездіяльності останнього. Отже, додаткові витрати, на які посилається позивач, не були вимушеною необхідністю, не обумовлені протиправною поведінкою відповідача та не перебувають з нею у безпосередньому причинному зв'язку, а стали наслідком управлінських рішень позивача, що є його комерційним ризиком.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, яка викладена в постанові у справі № 926/44/15 від 21.07.15р.

По-восьме, розмір заявленої до стягнення суми пені (з урахуванням проведеного судом перерахунку) значно перевищує розмір збитків позивача з огляду на недоведеність останніх, що в розумінні ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України є достатньою (винятковою) підставою для зменшення розміру належної до сплати неустойки.

По-дев'яте, крім пені позивач також нарахував інфляційні втрати та 3% річних, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Погребняка, буд. 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул.Б.Хмельницького, буд. 6, ) суму основної заборгованості у розмірі 13981613,74 грн. (тринадцять мільйонів дев'ятсот вісімдесят одна тисяча шістсот тринадцять грн. 74 коп.), пеню у розмірі 1 681 463,74 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят одну тисячу чотириста шістдесят три грн. 74 коп.), 3% річних у розмірі 399 726,20 грн. (триста дев'яносто дев'ять тисяч сімсот двадцять шість грн. 20 коп.), інфляційні втрати у розмірі 8 184 838,01 грн. (вісім мільйонів сто вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять вісім грн. 01 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 058,47 грн. (сімдесят три тисячі п'ятдесят вісім грн. 47 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 27.10.15р

Суддя ОСОБА_3