ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015р. Справа№ 914/2836/15

За позовом: Служби автомобільних доріг у Львівській області, м.Львів

До відповідача: ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», м.Львів

Про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 115000,00 грн.

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: не зявився

Суддя Березяк Н.Є

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Суть спору: Подано позов Служби автомобільних доріг у Львівській області до ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про відшкодування шкоди в сумі 115000,00 грн. та судових витрати .

Розгляд справи відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві, матеріалах справи та наданих пояснень. В обґрунтування свої вимог посилається на ті обставини, що внаслідок незадовільного експлуатаційного утримання автомобільної дороги відповідачем, відбулася ДТП внаслідок якої завдано матеріальної та моральної шкоди потерпілими особам в розмірі 115000,00 грн., присудженої до стягнення із Служби автомобільних доріг у Львівській області рішенням Стрийського міськрайонного суду. Присуджена до стягнення сума виплачена позивачем в повному розмірі, яку він просить стягнути з відповідача, посилаючи при цьому на Закон України «Про дорожній рух», Закон України « Про автомобільні дороги України» та укладений з відповідачем договір №4-ПЕ від 24.12.2010 року на надання послуг ( виконання робіт) з поточного ( планово-попереджувального) ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Львівської області.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити з огляду на обставини, які були встановлені рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2013 року по цивільній справі № 456/2781/13-ц, яким Служба автомобільних доріг у Львівській області була визнана відповідальною особою за заподіяну внаслідок ДТП шкоду ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Відповідач зазначає про відсутність у позивача права регресу, посилаючись при цьому на постанови Вищого господарського суду України від 17.06.2014 у справі №910/19704/13 та від 19.05.2015 року у справі № 925/2019/14.

26.10.2015 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , встановив наступне:

24.12.2010 між Службою автомобільних доріг у Львівській області (Замовник) та ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (Підрядник) був укладений договір №4-ПЕ на надання послуг( виконання робіт) з поточного ( планово-попереджувального) ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Львівської області.

У відповідності з цим договором Замовник доручає Підряднику і зобов'язується прийняти і оплатити надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг загального користування державного та місцевого значення у Львівській області протяжністю 8373,7 км., в межах виділених бюджетних асигнувань та згідно з вимогами діючих нормативно-правових актів, зокрема «Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України» (П-Г.1-218-113-97), «Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування», «Класифікації робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування (ВБН Г.1-218-530:206, ВБН Г.1-218-182:206), а Підрядник бере на себе у 2011 році юридичну відповідальність та забезпечує надання послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2011 року на автомобільній дорозі Стрий-Пустомити-Мединичі ( між с.Кавсько та с.Вівня Стрийського району Львівської області) сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фіат Скудо», державний номер С7С187Е, внаслідок якої загинув на місці пригоди ОСОБА_4 чим заподіяно шкоду ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2013 року по цивільній справі № 456/2781/13-ц , залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.04.2014 року, встановлено, що причиною ДТП було неналежне дорожнє покриття та відсутність попереджувальних дорожніх знаків.

За результатами розгляду справи, судами першої та апеляційної інстанції були встановлені обставини, які, на думку суду, давали підстави для покладення відповідальності саме на Службу автомобільних доріг як на особу, що є винною у заподіянні шкоди.

Службою автомобільних доріг у Львівській області на виконання рішення суду сплачено на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 115000,00 грн. завданої шкоди, яку просить стягнути з ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на підставі зазначеного вище договору.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення .

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного :

Одним із спеціальних нормативно-правових актів вищої юридичної сили у сфері регулювання відносин із забезпечення функціонування автомобільних доріг , їх ремонту та утримання, є Закон України «Про автомобільні дороги» .

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги», державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях.

Основними обов'язками органу державного управління автомобільними дорогами загального користування є: організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами і нормами, забезпечення технічного нагляду за станом автомобільних доріг (п. 6, п. 9 ст. 11 Закону).

Статтею 13 Закону встановлено відповідальність органу державного управління автомобільними дорогами загального користування, у т.ч. за відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом.

Звертаючись з позовом до ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про відшкодування виплаченої потерпілим особам суми майнової та моральної шкоди, Служби автомобільних доріг у Львівській області посилається на укладений 24.12.2010 між Службою автомобільних доріг у Львівській області (Замовник) та ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (Підрядник) договір №4-ПЕ на надання послуг( виконання робіт) з поточного (планово-попереджувального) ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Львівської області.

Доводи позивача не обґрунтовані і спростовуються наступним:

Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство автомобільних доріг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 439, Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства.

Згідно «Положення про Службу автомобільних доріг у Львівській області, метою діяльності Служби є організація утримання в належному технічному стані та розвиток мережі автомобільних доріг загального користування, мостів, штучних споруд; організація будівництва, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування; організація акумулювання коштів фінансування дорожнього господарства.

Таким чином, Служба автомобільних доріг у Львівській області є органом управління Державного агентства автомобільних доріг України на місцях із передбаченими законодавством обов'язками та відповідальністю, а не просто замовником тих чи інших робіт, як це помилково зазначає Позивач. Окрім цього, власником усіх автодоріг загального користування України є лише і виключно держава Україна, а уповноваженими державою органами управління автомобільними дорогами є Державне агентство автомобільних доріг України та його органи управління на місцях, зокрема Служба автомобільних доріг у Львівській області.

Відповідно до ст. 13 закону України «Про автомобільні дороги», орган державного управління автомобільними дорогами загального користування відповідає, зокрема, за: стан автомобільних доріг загального користування відповідно до діючих норм та фінансування; якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування; відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку , визначеному законом; відповідність нормативно-правовим актам розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об'єктів дорожнього сервісу та рекламо носіїв.

Тобто, орган державного управління автомобільними дорогами (в даному випадку - Служба автомобільних доріг у Львівській області) відповідає як за стан автомобільних доріг загального користування, так і за якість робіт з їх ремонту та утримання, у тому числі - і робіт, виконаних підрядниками.

Вказане кореспондується із обов'язком власників дорожніх об'єктів контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями, закріпленим у п. 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 30 березня 1994 р. № 198.

При цьому, ст.13 закону «Про автомобільні дороги» передбачає відповідальність лише і виключно органу державного управління автомобільними дорогами, а не підрядників. Більше того, можливість передачі такої відповідальності іншим суб'єктам у будь - якій формі (в т.ч. шляхом укладення тих чи інших договорів) не передбачена жодним нормативно - правовим актом.

Відповідно до п. З розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що «...До приведення у відповідність із Законом України "Про автомобільні дороги" закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону».

За таких умов, будь - які нормативно - правові акти чи договори, які передбачають відповідальність суб'єкта, відмінного від органу державного управління автомобільними дорогами за стан автомобільних доріг та якість їх ремонту чи утримання діють виключно в частині відповідальності органу державного управління автомобільними дорогами, а не інших суб'єктів.

Що стосується Договору № 4-ПЕ від 24.12.2010 року, на який посилається позивач, то відповідно до п. 5.2 Договору № 4-ПЕ від 24.12.2010 року, Замовник має право контролювати якість і кількість матеріальних ресурсів до моменту їх використання для надання послуг (виконання робіт) та в процесі надання послуг (виконання робіт) на об'єкті.

Положеннями п. 7.1, 7.2 Договору № 4-ПЕ від 24.12.2010 року, сторони погодили, що контроль Замовника за якістю послуг (робіт) , матеріалів, устаткування буде здійснюватися згідно з нормативними вимогами. Підрядник зобов'язаний усувати недоліки в послугах (роботах), матеріалах, устаткуванні, виявлені Замовником та інформувати Замовника. Підрядник за запитом Замовника зобов'язаний надати необхідну йому інформацію.

Відповідно до п. 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 30 березня 1994 р. № 198, власники дорожніх об'єктів зобов'язані, зокрема: постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об'єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух;вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об'єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об'єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху;аналізувати стан аварійності на дорожніх об'єктах, виявляти аварійно-небезпечні ділянки і місця концентрації дорожньо-транспортних пригод, розробляти і здійснювати заходи щодо удосконалення організації дорожнього руху для усунення причин та умов, що призводять до їх скоєння; контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями.

Отже, як вбачається з наведеного, Позивач мав не лише передбачену Договором № 4-ПЕ від 24.12.2010 року можливість, але й прямо покладений законодавством обов'язок постійно здійснювати контроль за якістю робіт та послуг, що виконувались (надавались) Відповідачем за договором підряду. У випадку виявлення будь яких недоліків, такі мали бути зафіксовані у відповідних претензіях. Доказів надсилання відповідачу будь-яких претензій позивач суду не надав.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України).

Як вбачається з даної норми закону, право регресу, під яким розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди, може бути застосовано у випадках, коли особа заподіювача шкоди та особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають.

В той же час, позивач звернувся з позовними вимогами про відшкодування збитків,, посилаючись при цьому на статті 224, 228 ГК України.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Положеннями статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 35 ГПКУ, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За обставинами справи, які були встановлені рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2013 року по цивільній справі № 456/2781/13-ц , залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.04.2014 року, судами першої та апеляційної інстанції були встановлені обставини, які, на думку суду, давали підстави для покладення відповідальності саме на Службу автомобільних доріг як на особу, що є винною у заподіянні шкоди.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Враховуючи встановлені рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2013 року по цивільній справі № 456/2781/13-ц та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.04.2014 року обставини, у діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення, а отже, доводи позивача щодо покладення відповідальності з відшкодування збитків на відповідача є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вимоги позивача не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

З огляду на викладене, з врахуванням практики застосування законодавства вищою судовою інстанцією, суд прийшов до висновку , що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись 3, 4, 41, 42, 43, 44; 45, 46, 12, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49,82, 84, 85, ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.10.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.