ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Справа № 917/228/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коробенка Г.П.

суддів Прокопанич Г.К.

Шаргала В.І.

за участю представників:

Прокурора: від Генеральної прокуратури України - Замкової А.П., посв. № 015990 від 05.04.2013 року;

Відповідача -1: не з'явився;

Відповідача -2: не з'явився;

Відповідача -3: Дубко Р.В., дов. № 699 від 07.09.2015 року;

розглянувши касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Київстар" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 року

у справі № 917/228/15 господарського суду Полтавської області

за позовом виконуючого обов'язки прокурора м. Кременчука

до відповідача -1 виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

відповідача -2 Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області

відповідача -3 приватного акціонерного товариства "Київстар"

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору, зобов'язання звільнити нежитлове приміщення

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року виконуючий обов'язки прокурора м. Кременчука, виступаючи в інтересах держави звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, просив визнати недійсним п. 1.5 рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 590 від 01.11.2013 року; визнати недійсним договір № 21 про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Кременчука від 01.11.2013 року; зобов'язати приватне акціонерне товариство "Київстар" звільнити нежитлове приміщення (частину даху) площею 20 кв. м, вартістю 54 038,00 грн. та повернути Кременчуцькому міжшкільному навчально-виробничому комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області (а.с. 2-6).

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірне рішення та оспорюваний договір прийнято та укладено всупереч законодавству.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.03.2015 року залучено до участі у справі в якості іншого відповідача приватне акціонерне товариство "Київстар" (а.с. 28).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 року (суддя Гетя Н.Г.) у задоволенні позову відмовлено (а.с. 51-53).

Судовий акт мотивовано необгрунтованістю позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 року (головуючий Барбашова С.В., судді Білецька А.М., Гончар Т.В.) рішення господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 року скасовано, прийнято нове про задоволення позову (а.с. 153-161).

Оскаржений судовий акт мотивовано доведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим апеляційною інстанцією судовим актом, приватне акціонерне товариство "Київстар" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просило постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 року скасувати, рішення господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 року залишити в силі (а.с. 186-188).

Розпорядженням секретаря другої судової палати № 03-05/1515 від 23.09.2015 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шаргало В.І., судді Алєєва І.В., Прокопанич Г.К. (доповідач) (а.с. 175).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.09.2015 року касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Київстар" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.10.2015 року (а.с. 184-185).

Розпорядженням секретаря другої судової палати № 03-05/1627 від 06.10.2015 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді Прокопанич Г.К. (доповідач), Шаргало В.І. (а.с. 201).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 08.10.2015 року розгляд касаційної скарги відкладено на 29.10.2015 року.

У судове засідання 29.10.2015 року представники відповідачів - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши прокурора, представника відповідача - приватного акціонерного товариства "Київстар", обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15.07.2008 року Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області отримано ліцензію серії ЛВ №420198 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням професійної освіти на рівні кваліфікаційних вимог до професійно-технічного навчання, перепідготовки, підвищення кваліфікації (а.с. 14-16).

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 року № 590 надано згоду на укладення договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука між Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області та приватним акціонерним товариством "Київстар" на частину даху Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області по вул. Маршала Жукова, 140 площею 20,0 кв.м для розміщення базової станції стільникового зв'язку на два роки і одинадцять місяців (а.с. 10).

На підставі вказаного рішення 01.11.2013 року між Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області та приватним акціонерним товариством "Київстар" було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука № 21, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає для розміщення базової станції стільникового зв'язку у строкове платне користування частину даху площею 20 кв.м, розміщене за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Маршала Жукова, 140, що знаходиться на балансі Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, вартість якого становить 54 038,00 грн. без ПДВ (а.с. 11-12).

Відповідно до ст. 28 Закону України від 26.05.1991 року № 1060-XII "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно ст. 4 Закону України від 13.05.1999 року № 651-XIV "Про загальну середню освіту" систему загальної середньої освіти становлять загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади I - II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 9 Закону України від 13.05.1999 року № 651-XIV "Про загальну середню освіту" передбачено, що інші навчальні заклади системи загальної середньої освіти, зокрема, міжшкільний навчально-виробничий комбінат - це навчальний заклад для забезпечення потреб учнів загальноосвітніх навчальних закладів у профорієнтаційній, допрофесійній, професійній підготовці.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України від 26.05.1991 року № 1060-XII "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно ч. 1 ст. 61 Закону України від 26.05.1991 року № 1060-XII "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Пунктом 4 ч. 4 ст. 61 Закону України від 26.05.1991 року № 1060-XII "Про освіту" передбачено, що додатковими джерелами фінансування є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності.

Частиною 2 п. 8 вказаної Постанови передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Враховуючи, що майно за оспорюваним договором не використовується у навчально-виховному процесі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що передача об'єкту оренди не суперечить нормам чинного законодавства.

Також місцевим господарським судом відхилено посилання прокурора на п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року, оскільки міжшкільний навчально-виробничий комбінат віднесено до інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти, а не до загальноосвітніх, а відтак зазначені ДСанПіН не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Апеляційна інстанція, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, виходила з того, що Кременчуцький міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області є загальноосвітнім навчальним закладом, а тому до нього застосовуються Державні санітарні правила і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року.

Апеляційний господарський суд, вважаючи, що спірне рішення суперечить чинному законодавству України, порушує вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ДСанПіН, а оспорюваний договір суперечить ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" задовольнив позовні вимоги.

Проте, висновки апеляційного господарського суду є передчасними.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов'язки.

Згідно ч. 4 ст. 57 Господарського кодексу України статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Частиною 1 ст. 88 Цивільного кодексу України визначено, що у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом.

Частиною 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Роблячи висновки про віднесення Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області до загальноосвітнього навчального закладу чи до іншого навчального закладу системи загальної середньої освіти ні місцевий, ні апеляційний господарські суди не досліджували статут вказаного суб'єкта господарювання, оскільки такий відсутній в матеріалах справи.

Тому висновки судів попередніх інстанцій про застосування чи незастосування п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року є також передчасними.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Пунктом 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.212 року № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 10, від 16 січня 2013 року N 2, від 29 травня 2013 року N 9) згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

У позовній заяві прокурором зазначено про порушення прав дітей та, відповідно, про відсутність державного органу, який міг би представляти ці інтереси в суді.

Проте, судами попередніх інстанцій достовірність вищезазначеного прокурором перевірена не була та питання щодо наявності чи відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист прав дітей не з'ясовувалось.

Таким чином, порушивши та неправильно застосувавши норми процесуального та матеріального права, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків та прийняли необгрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що, відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки оскаржені судові акти прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, як рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Крім того, у зв'язку з різним тлумаченням приписів ДСанПіН судам попередніх інстанцій доцільно було б використати надані їм процесуальним законом можливості щодо застосування норм ст. ст. 27, 30 ГПК України та з'ясувати необхідність залучення до участі у справі Міністерства освіти та науки України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Київстар" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 року у справі № 917/228/15 скасувати.

Справу № 917/228/15 передати на новий розгляд до господарського суду Полтавської області в іншому складі суду.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді: Г.К. Прокопанич

В.І. Шаргало