РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015Справа №910/19928/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009", м. Дніпропетровськ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет", м. Дніпропетровськ

до відповідача-2: Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту", м. Київ

про стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку 1 095 681,30 грн.

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача Сумський С.М. (представник за довіреністю)

від відповідача-1 Галкіна І.В. (представник за довіреністю)

Шабовата Є.В. (представник за довіреністю)

від відповідача-2 не з'явився

В судовому засіданні 19 жовтня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009", 03 серпня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 28.07.2015 року до відповідача-1, Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет", та відповідача-2 Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" в якій просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - Маркет» 1 093 681,30 грн. збитків у вигляді неодержаного прибутку;

- стягнути з Приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» 2 000,00 грн. частини збитків у вигляді неодержаного прибутку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.05.2010 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір № 25007, за умовами якого позивач зобов'язувався в порядку та строки, встановлені договором поставки, виготовити та передати товар у власність відповідачу, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором поставки. Крім того, позивач зазначає, що 11.01.2014 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач-2 зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем на суму не більше ніж 2 000,00 за виконання відповідачем-1 зобов'язання з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу-1 в період з січня 2013 року по лютий 2014 року включно. Позивач стверджує, що внаслідок порушення відповідачем-1 свого зобов'язання з оплати товару в строк, передбачений законом, позивачу були завдані збитки у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) в сумі 1 095 681,30 грн., оскільки останній був позбавлений можливості вільно володіти і розпоряджатися на свій розсуд грошовими коштами в розмірі 4 667 643,26 грн. та одержати доходи, які реально одержав би за звичайних обставин, розмістивши за депозитним вкладом під 24 % своєчасно отримані кошти за продаж товару, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права про стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 1 095 681,30 грн.

Ухвалою суду від 05.08.2015 року порушено провадження у справі № 910/19928/15, призначено розгляд справи на 15.09.2015 року.

Через відділ діловодства суду 10.08.2015 року від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та заява про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій просить суд:

- накласти арешт на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - маркет» (Дніпропетровська обл., Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Радгоспна, буд. 76, ) в сумі 1 093 681 (один мільйон дев'яносто три тисячі шістсот вісімдесят одну) гривню 30 копійок, що знаходяться на всіх відкритих рахунках в зазначених нижче банківських установах, в т.ч.: рахунок № , рахунок №, рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок №, рахунок № , рахунок № 4, рахунок № 3, рахунок № 8, рахунок № 2, рахунок № 5, рахунок № 1, рахунок № , рахунок № , рахунок № ; рахунок № , рахунок № , рахунок № в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, код за ; рахунок № 5001 в ПАТ «АЛЬФА-БАНК» ум. Києві, МФО 300346, ; рахунок № 1950 в АТ Ощадбанк, МФО 300465, (Філія Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк»), рахунок № 8730 в АТ Ощадбанк, МФО 300465, (Філія - Луганське управління АТ «Ощадбанк»);

- накласти арешт на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - маркет» (52005, Дніпропетровська обл., Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Радгоспна, буд. 76, ) в сумі 1 093 681 (один мільйон дев'яносто три тисячі шістсот вісімдесят одну) гривню 30 копійок, що знаходяться на будь-яких інших рахунках, які будуть виявлені державним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

04.08.2015 року через відділ діловодства суду від Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Євробанк» надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Через відділ діловодства суду 14.09.2015 року від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, заперечення на заяву про забезпечення позову, клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою та документи, які долучені судом до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 811 Господарського процесуального кодексу України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом, за клопотанням представника відповідача-1, поданого через відділ діловодства суду 14.09.2015 року, у відповідності до вимог до частини 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати по справі фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Через відділ діловодства суду 15.09.2015 року від позивача надійшло клопотання про залучення документів до матеріалів справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.09.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору. Представник відповідача-1 проти позову заперечив та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, через відділ діловодства суду 15.09.2015 року подав клопотання розглядати справу за наявними матеріалами без представника відповідача-1.

Також у судовому засіданні представники позивача та відповідача-1 подали спільне письмове клопотання про продовження процесуальних строків вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2015 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено на 13.10.2015 року.

Через відділ діловодства суду 21.09.2015 року від представника відповідача-1 надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, які долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 29.09.2015 року від представника відповідача-1 надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, які долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 12.10.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 95-П від 12 жовтня 2015 року, яке долучено судом до матеріалів справи.

Представники відповідача-1 в судовому засіданні 13.10.2015 року проти позову заперечили та дали пояснення по суті спору.

Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання 13.10.2015 року не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 13.10.2015 року розгляд справи відкладено на 19.10.2015 року.

Через відділ діловодства суду 19.10.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення копій документів до матеріалів справи № 98-П від 19.10.2015 року, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 19.10.2015 року представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача-1 в судовому засіданні 19.10.2015 року проти позову заперечили та дали пояснення по суті спору.

Представник позивача відповідача-2 у судове засідання 19.10.2015 року не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» (надалі - відповідач-1, покупець) було укладено договір №25007 за яким позивач зобов'язувався в порядку та строки, встановлені договором поставки, виготовити та передати товар у власність відповідачу, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором поставки.

01 січня 2011 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки, якою продовжили строк дії договору поставки до 31 грудня 2011 року, додатковою угодою № 3 від 31 грудня 2011 року сторони продовжили строк дії договору поставки до 31 грудня 2012 року, а додатковою угодою № 5 від 31 грудня 2012 року строк дії договору поставки продовжено до 31 грудня 2013 року.

Так, позивач стверджує, що всі поставки товару, що здійснювалися позивачем на адресу відповідача-1 після 31 грудня 2013 року мали позадоговірний характер, оскільки були здійснені після закінчення строку дії договору поставки.

При цьому, в забезпечення виконання зобов'язання за договором №25007 від 15.05.2010 року, 11.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, кредитор) та Приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (надалі - відповідач-2, поручитель) було укладено договір поруки, у відповідності до якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором на суму не більше 2 000,00 грн. за виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" щодо оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику в період з січня 2013 року по лютий 2014 року включно.

Відповідно до п.2.2 договору поруки, кредитор не має права вимагати від поручителя виконання зобов'язань за боржника в частині оплати сум основного боргу, який виник на основі основного договору на суму більше ніж 2000,00 грн.

Пунктом 4.2 договору поруки визначено, що порука по даному договору діє до 01.01.2016 року.

15.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, кредитор) та Приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (надалі - відповідач-2, поручитель) було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки від 11.01.2014 року, відповідно до якої внесено зміни в п. 1.1. договору поруки від 11.01.2014 року, виклавши його в редакції: у відповідності до договору поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, на суму не більше 2 000,00 грн. відносно оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику в період з січня по лютий 2014 року і на суму не більше 2000,00 грн. за виконання зобов'язань по оплаті штрафних санкцій та збитків, які виникають при поставці товару в період з січня по лютий 2014 року.

Позивач вказує, що в період з 02.01.2014 року по 05.02.2014 року здійснив поставку та передав у власність відповідача-1 товар на загальну суму 4 667 643,26 грн., а відповідач-1 прийняв його, що підтверджується видатковими накладними, однак відповідач-1 не виконав взяті на себе зобов'язання з оплати отриманого товару, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 4 667 643,26 грн.

Невиконання відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати отриманого товару та наявність заборгованості відповідача-1 перед позивачем в сумі 4 667 643,26 грн. підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі № 910/22290/14.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі № 910/22290/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (відповідач-1), Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (відповідач-2) та Фізичної особи-підприємця Скрипник Олени Віталіївни (відповідач-3) про стягнення 5 513 559,26 грн., припинено провадження в частині стягнення з відповідача-2 заборгованості в розмірі 900,00 грн.; припинено провадження в частині стягнення з відповідача-3 заборгованості в розмірі 550,00 грн.; стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість в розмірі 4 664 643,26 грн., 3% річних в розмірі 98 558,45 грн., індекс інфляції в розмірі 747 358,12 грн., судовий збір в розмірі 73 080,00 грн.; стягнуто з відповідача-2 на користь позивача заборгованість в розмірі 1100,00 грн.; стягнуто з відповідача-3 на користь позивача заборгованість в розмірі 450,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі №910/22290/14 залишено без змін.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено,що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

26.01.2015 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року, яке набрало законної сили 20.01.2015 року було видано відповідні накази.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджує, що 10.02.2014 року звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ЄВРОБАНК» з листом № 03-П, в якому повідомив банк про намір розмістити на депозитному рахунку останнього грошові кошти в розмірі 22 700 000,00 грн., а саме: у лютому - 4 700 000,00 грн. за договором № 25007 від 15.05.2010 року, у березні - 9 400 000,00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2013 року, у травні - 8 600 000,00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2014 року та просив банк надати комерційну пропозицію щодо умов розміщення коштів на депозитному рахунку для отримання максимально можливої відсоткової ставки.

У відповідь на лист № 03-П від 10 лютого 2014 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ЄВРОБАНК» листом № 01-14.4/470 від 17.02.2014 року запропонував позивачу та встановив індивідуальну процентну ставку на рівні 24% річних для розміщення протягом лютого-травня 2014 року грошових коштів в сумі 22 700 000,00 грн. на депозитному рахунку до 365 календарних днів.

Як зазначає позивач, у зв'язку з невиконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар, позивач був позбавлений можливості реалізувати узгоджені з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ЄВРОБАНК» домовленості та розмістити грошові в сумі 4 700 000,00 грн. на депозитному рахунку в банку.

В подальшому, позивач листом № 18-П від 29.05.2014 року повідомив Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ЄВРОБАНК», що позивач не має можливості здійснити узгоджені раніше домовленості, укласти договір банківського вкладу та та розмістити на депозитному рахунку банку грошові кошти, у зв'язку з невиконанням одним із контрагентів - боржників своїх зобов'язань з оплати поставленого товару.

Враховуючи вищевикладене, внаслідок того, що позивач позбавлений можливості вільно володіти і розпоряджатися на свій розсуд грошовими коштами в розмірі 4 667 643,26 грн. та одержати доходи, які реально одержав би за звичайних обставин, розмістивши за депозитним вкладом під 24 % своєчасно отримані кошти за продаж товару, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права про стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 1 095 681,30 грн.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ - Маркет» 1 093 681,30 грн. збитків у вигляді неодержаного прибутку та стягнення з Приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» 2 000,00 грн. частини збитків у вигляді неодержаного прибутку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обв'язку. поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або повному обсязі.

За приписами ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Положеннями ст. 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до положень частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частино 3 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Так, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

При обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на потерпілого.

Неодержаний прибуток - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення, тобто якщо ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані у випадку неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Положеннями ст. 623 Цивільного кодексу України визначено, що збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач зазначає, що в даному випадку сума неодержаного прибутку має бути розрахована як добуток суми, яку позивач міг би отримати в разі своєчасного отримання оплати за поставлений за договором поставки товар та кількість днів розміщення її на депозитному рахунку в банку під 24 % річних.

У відповідності до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, розмір неодержаного прибутку розрахований ним за наступною формулою:

((Ах 24%) /365)) х В = С, де

(А(сума) х 24% (річні)) / 365 (днів року)) х В (кількість днів періоду прострочення) = С (прибуток)

((4 667 643,26 грн. х 24%) / 365) х 357 (з 06.02.2014 по 30.01.2015) = 1 095 681,30 грн.

Таким чином, загальний розмір збитків Позивача у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) становить 1 095 681,30 грн.

При цьому, в оглядовому листі Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" № 01-06/20/2014 від 14.01.2014 року визначено, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання боржником своїх зобов'язань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як вже було встановлено судом, 15.05.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» (надалі - відповідач-1, покупець) було укладено договір №25007, виконання зобов'язань за яким забезпечене укладеним 11.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, кредитор) та Приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (надалі - відповідач-2, поручитель) договором поруки, з урахуванням додаткової угоди № до договору поруки від 11.01.2014 року.

Неналежне виконання відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати отриманого, за договором № 25007 від 15.01.2010 року, товару перед позивачем в сумі 4 667 643,26 грн. підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі № 910/22290/14.

Крім того, судом встановлено, що 10.02.2014 року звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ЄВРОБАНК» з листом № 03-П, в якому повідомив банк про намір розмістити на депозитному рахунку останнього грошові кошти в розмірі 22 700 000,00 грн., а саме: у лютому - 4 700 000,00 грн. за договором № 25007 від 15.05.2010 року, у березні - 9 400 000,00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2013 року, у травні - 8 600 000,00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2014 року та просив банк надати комерційну пропозицію щодо умов розміщення коштів на депозитному рахунку для отримання максимально можливої відсоткової ставки, у відповідь на який ПАТ Комерційний банк «ЄВРОБАНК» листом № 01-14.4/470 від 17.02.2014 року запропонував позивачу та встановив індивідуальну процентну ставку на рівні 24% річних для розміщення протягом лютого-травня 2014 року грошових коштів в сумі 22 700 000,00 грн. на депозитному рахунку до 365 календарних днів.

За твердженням позивача, у зв'язку з невиконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар, позивач був позбавлений можливості реалізувати узгоджені з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ЄВРОБАНК» домовленості та розмістити грошові в сумі 4 700 000,00 грн. на депозитному рахунку в банку та листом № 18-П від 29.05.2014 року повідомив Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ЄВРОБАНК», що позивач не має можливості здійснити узгоджені раніше домовленості, укласти договір банківського вкладу та розмістити на депозитному рахунку банку грошові кошти, у зв'язку з невиконанням одним із контрагентів - боржників своїх зобов'язань з оплати поставленого товару.

Тобто, внаслідок того, що позивач позбавлений можливості вільно володіти і розпоряджатися на свій розсуд грошовими коштами в розмірі 4 667 643,26 грн. та одержати доходи, які реально одержав би за звичайних обставин, розмістивши за депозитним вкладом під 24 % своєчасно отримані кошти за продаж товару, у зв'язку з чим звернувся просить стягнути збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 1 095 681,30 грн.

Відповідно до приписів ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Проте, судом встановлено, що позивачем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Євробанк» не було виконано дій, що в розумінні ст..638 Цивільного кодексу України могли бути розцінені як акцепт банком оферти позивача. В матеріалах справи наявний лист Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Євробанк» № 01-231/3889 від 31.08.2015 року, в якому банк повідомив про відсутність відкритих рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Продекспорт-2009» в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Євробанк».

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку, з огляду на те, що позивачем не доведено, в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою саме відповідачем-1 та негативними наслідками зазначених дій щодо господарської діяльності позивача, що потягло понесенню ним збитків у вигляді неодержаного прибутку, як і не доведено наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача-1 та збитками, а рівно і не доведено, що саме внаслідок винних дій відповідача-1 ним понесено збитки у вигляді неодержаного прибутку в сумі 1 095 681,30 грн., які дійсно були б ним отримані в разі, якщо б відповідачем-1 не було порушено його прав, тобто наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, безпосереднього причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Розглянувши заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на розрахункових рахунках відповідача в сумі 1 093 681,30 грн. та накладення арешту на грошові кошти в сумі 1 093 681,30 грн., що знаходяться на будь-яких інших рахунках, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 р. № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова) у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову належним чином не обґрунтував, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 23.10.2015 року.

Суддя О.С. Комарова