П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Судова палата у господарських справах, Судова палата у цивільних справах і Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Потильчака О.І.,

суддів: Барбари В.П., Берднік І.С., Гриціва М.І., Гуменюка В.І.,

Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Колесника П.І.,

Коротких О.А., Кривенка В.В., Лященко Н.П.,

Маринченка В.Л., Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В.,

Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

Сімоненко В.М., Терлецького О.О., Шицького І.Б.,

Яреми А.Г., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року в справі № 926/586/14 за позовом ДТГО «Львівська залізниця» до Чернівецької міської ради, фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 про визнання частково незаконним рішення міської ради та визнання недійсним договору оренди землі,

в с т а н о в и л и :

У квітні 2014 року ДТГО «Львівська залізниця» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просило визнати незаконним рішення Чернівецької міської ради від 29 листопада 2007 року № 443 у частині надання земельної ділянки площею 0,7087 га в оренду ФОП ОСОБА_1 і визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений на підставі цього рішення.

У процесі розгляду справи ДТГО «Львівська залізниця» уточнило позовні вимоги й просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,6201 га, укладений 24 січня 2008 року між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюване рішення міської ради та укладений на його підставі договір оренди земельної ділянки порушують право позивача на користування земельною ділянкою, яка розташована в смузі відведення залізниці та належить до земель залізничного транспорту.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

При цьому суд касаційної інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення статей 65, 68, 122, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, виходив із того, що право вимагати захисту порушених прав на землю має власник чи користувач земельної ділянки, чиї права на землю оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку. Спірна земельна ділянка розташована у межах населеного пункту, а тому при прийнятті рішення Чернівецька міська рада діяла в межах наданих їй повноважень та відповідно до чинного на той час законодавства. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель залізничного транспорту, а відтак і права позивача на користування нею, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного рішення незаконним, а договору оренди, укладеного на підставі цього рішення, - недійсним.

У заяві про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ДТГО «Львівська залізниця» просить скасувати постанову суду касаційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статей 65, 67, 68, 84, 116, 149, 152, 155, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, статей 11, 23 Закону України «Про транспорт», статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт».

Як доказ неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, до заяви додано копії постанов Вищого господарського суду України від 14 травня 2015 року у справі № 5010/214/2012-з-21/6, від 23 квітня 2015 року у справі № 909/1191/14, від 29 травня 2014 року у справі № 926/1145/13, від 2 жовтня 2014 року у справі № 909/247/14, копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року у справі № 6-8764св15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-41444св14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-40496св14, копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2014 року у справі № К/9991/66230/12, в яких, на думку заявника, по-іншому застосовано одні й ті самі норми права.

Приймаючи судові рішення у зазначених справах, суди касаційної інстанції висловили правову позицію про те, що землі, на яких розташовані державні залізниці, в тому числі смуги відведення залізниць під залізничним полотном і його облаштуванням та ін. належать до земель залізничного транспорту та не можуть передаватися у приватну власність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ДТГО «Львівська залізниця», перевіривши наведені заявником обставини, Судова палата у господарських справах, Судова палата у цивільних справах і Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд України виходить із такого.

При вирішенні справи судами встановлено, що рішенням Чернівецької міської ради від 29 листопада 2007 року № 443, між іншим затверджено проект відведення земельних ділянок і вирішено надати в оренду ФОП ОСОБА_1 земельну ділянку № 1 загальною площею 0,6201 га та земельну ділянку № 2 загальною площею 0,0886 га за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування будівель виробничого призначення.

На підставі зазначеного рішення 24 січня 2008 року між Чернівецькою міською радою (орендодавець) і ФОП ОСОБА_1. (орендар) укладено два договори оренди: земельної ділянки № 1 загальною площею 0,6201 га і земельної ділянки № 2 загальною площею 0,0886 га за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування будівель виробничого призначення.

Звертаючись до суду із позовом, ДТГО «Львівська залізниця» зазначило, що при проведенні інвентаризації земель смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» по відокремленому підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» виявлено, що у межах залізничної станції Чернівці Північна та смуги відведення залізниці на ділянці з прив'язкою до колії км 0+982 м праворуч по ходу кілометрів на відстані 6,5-15 м від осі головної колії розташована земельна ділянка, надана в оренду ФОП ОСОБА_1 Смуга відведення залізниці на цій ділянці становить 26 м від осі головної колії, тобто спірна земельна ділянка розташована у смузі відведення залізниці й належить до земель залізничного транспорту.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Під час розгляду справи суди дослідили акт обстеження земельних ділянок смуги відведення залізниці в межах станції Чернівці Північна, складений 21 листопада 2013 року комісією у складі представників ДТГО «Львівська залізниця» та Чернівецької міської ради, відповідно до якого з урахуванням Плану смуги відведення лінії Моши-Окниця Львівської залізниці 1960 року виявлено факт розташування земельної ділянки (АДРЕСА_1), наданої в оренду ФОП ОСОБА_1, на ділянці з прив'язкою до колії від км 0+982 м до км 1+198 м праворуч за ходом кілометрів. Також установлено, що площа перекриття становить 0,0205 га, при цьому ширина смуги відведення - 26,0 м, а фактична відстань від колії до паркана - від 6,50 м до 15,0 м. Ці фактичні дані доказами не спростовані і визнані такими, що відповідають дійсності.

Відповідно до частини першої статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об'єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту (пункт «б» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

Отже, частина спірної земельної ділянки належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, тому Чернівецька міська рада не мала законних повноважень щодо розпорядження землями такої категорії.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Наявність чи відсутність у ДТГО «Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Відтак, рішення Чернівецької міської ради від 29 листопада 2007 року № 443 у частині надання спірної земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_1 має бути визнано незаконним, а укладений на його підставі договір оренди землі - недійсним, оскільки частина цієї земельної ділянки перебуває у державній власності та належить до земель залізничного транспорту.

Висновок господарських судів про наявність у Чернівецької міської ради повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і відсутність підстав для задоволення позову є необґрунтованим, суперечить фактичним обставинам справи і вимогам закону.

За таких обставин заява ДТГО «Львівська залізниця» підлягає частковому задоволенню, а постанова Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року та рішення господарського суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року - скасуванню.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову по суті на підставі необґрунтованого і незаконного висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, господарські суди відмовили у застосуванні позовної давності, про що заявлено Чернівецькою міською радою до винесення рішення судом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Судові рішення у справі, що розглядається, не містять висновків щодо обґрунтованості відмови у застосуванні позовної давності, наявності чи відсутності факту її пропущення, а також встановлення та дослідження доказів, що його підтверджують.

Крім того, судом не надано відповідної правової оцінки тій обставині, що позивач у позовній заяві порушив питання щодо визнання незаконним рішення Чернівецької міської ради від 29 листопада 2007 року № 443 як в частині надання в оренду земельної ділянки № 1 загальною площею 0,6201 га, так і земельної ділянки № 2 загальною площею 0,0886 га за адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1, проте під час розгляду справи у суді першої інстанції, про що зазначено у рішенні суду, представник ДТГО «Львівська залізниця» зауважив, що земельна ділянка № 2 розташована не в смузі відведення залізниці, тому передача її в оренду ФОП ОСОБА_1 не порушує прав позивача.

Відповідно до статті 11123 ГПК України Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Оскільки господарськими судами попередніх інстанцій зазначені фактичні обставини у справі не встановлено, а відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення, то справу слід передати на розгляд суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 11125 ГПК України.

Керуючись статтями 11114, 11123, 11124, 11125 Господарського процесуального кодексу України, Судова палата у господарських справах, Судова палата у цивільних справах і Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :

Заяву державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року та рішення господарського суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року у справі № 926/586/14 скасувати, справу передати на розгляд до господарського суду Чернівецької області.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий О.І. Потильчак

Судді: В.П. БарбараВ.Л. Маринченко

І.С. БерднікЛ.І. Охрімчук

М.І. ГрицівП.В. Панталієнко

В.І. ГуменюкО.Б. Прокопенко

А.А. ЄмецьЯ.М. Романюк

Т.Є. ЖайворонокЮ.Л. Сенін

П.І. КолесникВ.М. Сімоненко

О.А. КороткихО.О. Терлецький

В.В. КривенкоІ.Б. Шицький

Н.П. ЛященкоА.Г. Ярема