ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015р. Справа№ 914/2861/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» ОСОБА_1, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона-Комплекс-Титан», м.Львів

про стягнення 6923,36грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Климишин О.Ю.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» ОСОБА_1, м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охорона-Комплекс-Титан», м.Львів про стягнення 6923,36грн., з яких 600,00грн. основного боргу, 300,00грн. штрафу, 5404,95грн. пені, 529,56грн. індексу інфляції та 88,85грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 21.08.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.10.2015р. Ухвалою суду від 07.10.2015р. розгляд справи відкладено на 19.10.2015р. у звязку з неявкою позивача

Представнику відповідача розяснено права, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 19.10.2015р. не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, витребуваних судом документів не подав, поважності причин неявки суду не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином.

Представник відповідача в судове засідання 19.10.2015р. зявився, повідомив суд про сплату 600,00грн. основного боргу. Проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у поданому ним відзиві (вх.№44443/15 від 19.10.2015р.). Зокрема, просив у задоволенні позову відмовити зважаючи на сплив позовної давності щодо заявлених вимог.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлено таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-Комплекс-Титан» (депонент за договором, відповідач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова ініціатива»; зберігач за договором, позивач по справі) укладено договір №11/06 про відкриття рахунку в цінних паперах від 29.05.2006р., за яким депонент доручає, а зберігач зобовязується надавати депоненту послуги щодо відкриття та ведення рахунку у цінних паперах, зберігання належних депоненту цінних паперів, обслуговування операцій за цим рахунком, отримання доходів за цінними паперами на викладених нижче умовах, відповідно до Положення про депозитарну діяльність, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26.05.1998р. №61, Внутрішнього положення Зберігача, чинного законодавства України та на підставі розпоряджень депонента (п.1.1).

На виконання умов вказаного договору, зберігачем 29.05.2006р. відкрито депоненту рахунок в цінних паперах. Відповідно до умов договору, депонент оплачує послуги зберігача згідно з цим договором та відповідно до затверджених тарифів зберігача, які є невідємною частиною цього договору. Тарифи зберігача не повинні перевищувати максимального розміру, що встановлюється Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Антимонопольним комітетом України (п.3.1). Плата вноситься депонентом щомісячно на рахунок в ТзОВ «КБ «Фінансова ініціатива» на підставі наданого зберігачем акту-рахунку наданих послуг в термін до пятнадцятого числа наступного за тим місяцем, в якому надавались послуги згідно акту-рахунку (п.3.2).

У позовній заяві зазначено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе за договором зобовязань із оплати у нього утворилась заборгованість в розмірі 600,00грн. Зазначене зумовило звернення до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу до стягнення заявлено 529,56грн. індексу інфляції, 88,85грн. 3% річних, 300,00грн. штрафу та 5404,95грн. пені.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про депозитарну систему України», рахунок у цінних паперах депонента відкривається депозитарною установою на підставі договору про обслуговування рахунка в цінних паперах власнику цінних паперів, співвласникам цінних паперів або нотаріусу, на депозит яких внесено цінні папери, а також самій депозитарній установі (на підставі наказу керівника цієї депозитарної установи) або Національному банку України відповідно до законодавства. Договір про обслуговування рахунка в цінних паперах укладається між депонентом та депозитарною установою, відповідно до якого депозитарна установа в установленому Комісією порядку на рахунку у цінних паперах веде облік цінних паперів, що належать власникові, співвласникам цінних паперів, у разі зарахування цінних паперів на депозит нотаріуса - відповідному кредиторові, а також облік прав зазначених осіб на цінні папери, що обліковуються на певному рахунку у цінних паперах, та обмеження таких прав.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що за період з 30.10.2009р. по 31.05.2011р. відповідачем не сплачувались щомісячні платежі в розмірі 30,00грн., внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 600,00грн.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи тарифів зберігача, які відповідно до п.3.1 договору є його невідємною частиною. Водночас, відповідачем долучено до матеріалів справи платіжне доручення №788 від 20.08.2015р., яким підтверджується сплата на користь ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» 600,00грн. заборгованості за депозитарні послуги згідно договору №1/06 від 29.05.2006р. Таким чином, основний борг перед позивачем визнано відповідачем в повному обсязі та погашено добровільно до порушення судом провадження по вказаній справі.

Щодо позовних вимог про стягнення 300,00грн. штрафу та 5404,95грн. пені, суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п.6.5.2 договору встановлено, що депонент сплачує зберігачу у випадку затримки сплати вартості наданих послуг зберігача пеню в розмірі 0,5% від загальної суми (за кожен день прострочення), що підлягає до сплати.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Згідно зі ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, провівши відповідний перерахунок із врахуванням наведених вище законодавчих норм, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню на суму 55,20грн.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з п.6.6 договору, якщо платіж за надані депоненту депозитарні послуги прострочено більш, ніж на 20 днів, то така дія депонента вважається відмовою від виконання умов даного договору та зобовязує депонента сплатити штраф у розмірі 50% від суми заборгованості депонента визначеної на день фактичної сплати.

Таким чином, позовна вимога про сплату 300,00грн. штрафу обґрунтована матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення 529,56грн. індексу інфляції та 88,85грн. 3% річних, то у відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.п.3.1, 3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проаналізувавши долучені позивачем розрахунки, суд, провівши відповідні перерахунки, враховуючи вищенаведені норми та момент виникнення прострочення боржника по кожному із платежів, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції підлягають частковому задоволенню на суму 380,70грн., а про стягнення 3% річних в повному обсязі на суму 88,85грн.

Водночас, суд звертає увагу на подану ТзОВ «Охорона-Комплекс-Титан» у відзиві (вх.№44443/15 від 19.10.2015р.) заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як визначено ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Така позовна давність застосовується, в тому числі, і до вимог про стягнення індексу інфляції та 3% річних. В той час як до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується, у відповідності до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.567 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зважаючи на те, що відповідачем погашено основний борг в розмірі 600,00грн. до порушення провадження по справі судом, строк позовної давності до основної вимоги про стягнення 600,00грн. основного боргу сплив ще у 2014 році, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог, в тому числі й в частині стягнення пені, штрафу, індексу інфляції та 3% річних, слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат між сторонами суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позовної заяви до суду, судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі виключно через установи банків чи відділення зв'язку. Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 вказаного Закону, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплата судового збору в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат. Відтак, до сплати за подання вказаної позовної заяви підлягав судовий збір в розмірі 1827,00грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, судовий збір слід покласти на позивача. Водночас, суд звертає увагу, що у відповідності до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позову, позивач звільнений від сплати судового збору, зважаючи на те, що позовну заву подано Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі, що повязана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 26.10.2015р.

Суддя Щигельська О.І.