РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015Справа №910/24703/15

за позовом: Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва, м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція», м.Київ,

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва», м.Київ,

про розірвання договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Турченко Д.Л. - по дов.

від відповідача: Гогітідзе В.Ф. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва, м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція», м.Київ про розірвання договору №42005 від 01.01.2012р. на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» для позивача в силу приписів наведеного нормативно-правового акту стало неможливим виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором №42005 від 01.01.2012р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, у зв'язку тим, що позивач не є виконавцем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води та не є споживачем відповідних послуг. Одночасно, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, на теперішній час всі приміщення, в які здійснювалось постачання теплової енергії на підставі договору №42005 від 01.01.2012р., передано на баланс Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва». Отже, на думку заявника, спірний правочин має бути розірваний на підставі ст.652 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві №09юи/158 від 28.10.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що статутом Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» не передбачено надання комунальних послуг і навіть після передачі приміщень на його баланс правовідносини між позивачем та відповідачем продовжували існувати.

Ухвалою від 07.10.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва».

У поясненнях без номеру та дати, що надійшли до суду 27.10.2015р., вказаний учасник судового процесу підтримав позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва.

Третя особа у судове засідання 28.10.2015р. не з'явилась, представника не направила, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористалась.

Проте, за висновками суду, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду спору з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням третьої особи на теперішній час є: 02002, м.Київ, Дніпровський район, вул.Челябинська, буд.9-Г.

На вказану адресу, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України з метою належного повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи, судом було направлено ухвалу від 07.10.2015р.

Судову кореспонденцію було вручено адресату, що підтверджується поштовим повідомленням №474.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи наявні в матеріалах справи докази отримання вказаним учасником судового процесу ухвали суду, суд дійшов висновку про належне повідомлення третьої особи про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у третьої особи можливості дізнатись про слухання справи за її участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 07.10.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки третьої особи в судове засідання, господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом прийнято до уваги, що ухвалою від 07.10.2015р. явка учасників судового процесу обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

До того ж, всіма учасниками судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що третя особа участі в процесі розгляду спору 27.10.2015р. не приймала, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як встановлено судом, 01.10.2012р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (енергопостачальна організація) було укладено договір №420005 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого енергопостачальна організація зобов'язується виробляти, систематично поставляти та передавати у власність покупцю згідно переліку додатків №3 та №3а теплову енергію у вигляді гарячої води, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату за нього на умовах договору.

У додатку №4 до договору №420005 від 01.10.2012р. контрагентами погоджено тарифи на теплову енергію у вигляді гарячої води для споживачів теплової енергії.

Договір укладений на термін з 01.07.2012р. до 01.10.2013р. і вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо жодна зі сторін правочину не заявить іншій стороні протилежне не пізніше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору. В частині розрахунків договір діє до повного їх завершення (п.10.1 договору №420005 від 01.10.2012р.).

За твердженням позивача, які з боку відповідача не заперечені, після 01.10.2013р. договір було автоматично пролонговано на підставі п.10.1 укладеного між сторонами правочину.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №420005 від 01.10.2012р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення між сторонами взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання теплової енергії.

За приписами ч.ч.2, 3, 4 ст.188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 23.05.2011р. Верховного Суду України по справі №3-47гс11.

Як свідчать матеріали справи, листами №47-35-78 від 07.08.2014р., №47-4895 від 28.11.2014р., позивачем було повідомлено відповідача про те, що Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва вже не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії у гарячій воді і не може здійснювати постачання таких послуг споживачам, з підстав чого договірні відносини сторін підлягають розірванню.

Однак, з листа №02/2280/1 від 18.12.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» вбачається, що сторонами так і не було досягнуто згоди стосовно розірвання договору №420005 від 01.10.2012р. та припинення спірних правовідносин.

Враховуючи недосягнення контрагентами згоди стосовно припинення договору №420005 від 01.10.2012р. шляхом його розірвання, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва і звернулось до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору на підставі приписів ст.652 Цивільного кодексу України повинно бути доведено факт істотної зміни обставин.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що була чинною на момент укладання спірного правочину) визначено, що виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

За приписами ч.ч.3, 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 26.04.2014р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, ст.19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, ст.29 вказаного нормативно-праового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії -це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

За приписами п.49 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має право у встановленому законодавством порядку здійснювати діяльність з виробництва і постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, має необхідні дозвільні документи на провадження діяльності у сфері теплопостачання та, відповідно, може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії». Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Тобто, наведене вказує на те, що з урахуванням термінологічних визначень, які містяться у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» (з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії»), Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва не може мати статус виконавця комунальних послуг.

Крім того, як свідчать матеріали справи, у додатках №3 та №3а до договору №420005 від 01.10.2012р. позивачем та відповідачем було погоджено перелік (адреси будинків) абонентів, яким здійснюється постачання теплової енергії у гарячій воді, у відповідності до умов спірного правочину.

Одночасно, у вказаних додатках також наведено інформацію стосовно осіб, які займають певні приміщення та фактично є кінцевими споживачами комунальних послуг.

На підставі Розпорядження №335 від 17.06.2013р. Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» з 02.09.2013р. за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» закріплено на праві господарського відання об'єкти нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та елементи зовнішнього благоустрою згідно додатків.

У відповідності до змісту додатку №1 до Розпорядження №335 від 17.06.2013р. Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» за третьою особою закріплено, в тому числі, ті приміщення, до яких здійснюється постачання теплової енергії у гарячій воді згідно умов договору №420005 від 01.10.2012р.

Тобто, на теперішній час, заявник фактично не є балансоутримувачем приміщень, до яких здійснюється постачання теплової енергії у гарячій воді на підставі договору №420005 від 01.10.2012р.

З представлених до суду документів, у суду також відсутні підстави вважати, що Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва є кінцевим споживачем теплової енергії у гарячій воді, яка поставляється відповідачем згідно договору №420005 від 01.10.2012р.

При цьому, за висновками суду, при укладенні договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, так як контрагенти не могли передбачити відповідні законодавчі зміни та можливість бути виконавцем послуг з теплопостачання лише за умови наявності статусу теплопостачальної організації.

На переконання суду, зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, оскільки позивач позбавлений можливості надавати послуги з теплопостачання за відсутності відповідної ліцензії, отримання якої є правом, а не обов'язком позивача, а також обслуговувати об'єкти, балансоутримувачем яких Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва вже не є.

З урахуванням того, що метою укладення договору було не безпосереднє споживання позивачем теплової енергії, а надання ним житлово-комунальних послуг, як виконавцем, кінцевим споживачам, за висновками суду, подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при його укладенні. Крім того, із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.

За таких обставин, господарський суд погоджується з твердженнями позивача щодо наявності істотної зміни обставин як підстави для розірвання договору №420005 від 01.10.2012р., що вказує на обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про розірвання договору.

Разом з тим стосовно моменту розірвання договору №420005 від 01.10.2012р. на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За приписами ст.188 Цивільного кодексу України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Тобто, у даному випадку договір №420005 від 01.10.2012р. буде розірваним з моменту набуття рішенням по справі №910/24703/15 законної сили.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про розірвання договору №420005 від 01.10.2012р. на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладається на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

Враховуючи висновки суду стосовно задоволення позову, а також те, що відповідачем не надавалось відповідей на листи позивача про розірвання договору, внаслідок чого Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва було змушене звернутись до суду за захистом своїх прав, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва, м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція», м.Київ про розірвання договору №420005 від 01.10.2012р. на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води.

Розірвати з моменту набрання рішенням законної сили договір №420005 від 01.10.2012р. на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води, укладений між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (01011, м.Київ, Печерський район, вул.Панаса Мирного, буд.28, офіс 20, ) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва (02002, м.Київ, Дніпровський район, вул.Челябінська, буд.9-Г, ) судовий збір в розмірі 1218 грн.

У судовому засіданні 28.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 02.11.2015р.

Суддя М.О. Любченко