РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

21 жовтня 2015 року Справа № 905/797/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.08.15 р. у справі № 905/797/15

за позовом публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (Донецька область, м. Краматорськ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Гідравлік - Центр" (м.Рівне)

про визнання договору №52868 від 22.09.2014 року недійсним

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (договір від 02.06.2015р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.08.2015 р. у справі №905/797/15 (суддя Марач В.В.) відмовлено у задоволені позову публічному акціонерному товариству "Енергомашспецсталь" до товариства з обмеженою відповідальністю "Гідравлік - Центр" про визнання договору № 52868 від 22.09.2014 року недійсним.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, не підтверджені належними доказами (арк.справи 54-57).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" подав через господарський суд Рівненської області апеляційну скаргу (арк.справи 65-67).

В скарзі, зазначає, що між сторонами укладено договір поставки №52868 від 22.09.2014р. за своєю правовою природою договір поставки являється оплатним, тому ціна, умови і строки поставки це істотні умови даного договору.

Посилається на положення ч.4 ст.265 Господарського кодексу України, згідно якого умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс".

Також посилається на Указ Президента України від 04 жовтня 1994 року за № 567/94 Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів (із змінами та доповненнями), відповідно до положень якого при укладанні суб'єктами підприємницької діяльності України всіх форм власності договорів, у тому числі зовнішньоекономічних договорів (контрактів), предметом яких є товари, застосовуються Міжнародні правила інтерпретації комерційних термінів, підготовлені Міжнародною торговою палатою у 1953 році (далі - Правила ІНКОТЕРМС).

Скаржник стверджує, що в п.п.6.2, 6.3 договору сторони не застосували Правила ІНКОТЕРМС, оскільки сторони не досягли в договорі домовленості відносно переходу права власності на товар від продавця від продавця до покупця, не встановили хто організовує перевозку товару.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення Рівненської області від 18.08.2015р. у справі №905/797/15 і прийняти нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2015р. апеляційну скаргу ПАТ «Енергомашспецсталь» прийнято до провадження, справу призначено до слухання (арк.справи 64).

Відповідач подав через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника (вх.№25788/15 від 21.10.2015р.).

У відзиві зазначає, що господарський суд Рівненської області в повному обсязі зясував, дослідив та перевірив всі обставини справи.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем і відповідачем при підписанні договору досягнуто згоди з усіх істотних умов, які необхідні для договорів поставки та повністю виконано вимоги чинного законодавства України.

Також стверджує, що господарський суд Рівненської області правомірно при прийнятті рішення не застосував норми матеріального права, на які посилається позивач. Позивач посилається на частину 4 статті 265 ГК України та цитує: «Согласно ч.4 ст.265 хозяйственного кодекса Украины условия договора поставки должны излагаться сторонами в соответствии с требованиями Международных правил по толкованию терминов «ИНКОТЕРМС». Хоча в оригіналі дана норма права в рекомендаційній формі встановлює право на застосування міжнародних стандартних правил з тлумачення торгових умов, а саме: «Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України».

Господарським судом обгрунтовано не застосовано Указ Президента України від 04 жовтня 1994 року за № 567/94 Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів (із змінами та доповненнями), на який посилається позивач, оскільки він втратив чинність з 26 травня 2011 року на підставі Указу Президента України «Про визнання такими, що втратили чинність Указів Президента України від 04 жовтня 1994 року за № 567 і від 01 липня 1995 року за № 505».

На підставі викладеного просить суд залишити рішення господарського суду Рівненської області від 18 серпня 2015 року у справі №905/797/15 без змін, а апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» без задоволення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції 21.10.2015р. представник скаржника не зявився, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду скарги позивач був повідомлений у встановленому законом порядку (арк.справи 75).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції є законним та обгрунтованим, таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 18 серпня 2015 року у справі №905/797/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

22 вересня 2014 року публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» та товариство з обмеженою відповідальністю «Гідравлік - Центр» уклали договір поставки №52868 від 22 вересня 2014 року.

Відповідно п.1.1. договору, позивач бере на себе зобовязання передати у власність, а відповідач зобовязується приймати та оплачувати товар, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, якого визначається позивачем і відповідачем у специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Згідно пункту 2.1.договору ціна товару зазначається в специфікаціях, які є невідємними частинами договору.

Як встановлено п.5.1. договору, строки та умови поставки товару зазначаються в специфікаціях. Датою поставки товару вважається дата його передачі позивачем відповідачу у визначенному в специфікації місці (п.5.2.).

При цьому, пунктом 6.1. договору сторони погодили, що позивач зобовязується надати відповідачу одночасно з товаром наступні документи: рахунок; сертифікат якості (паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); накладну (в накладній обовязкове посилання на отримувача товару); податкову накладну; товарно-транспортну накладну.

Положеннями пункту 6.3. договору передбачено, що дата переходу права власності є дата, зазначена представником відповідача в товарно-транспортній накладній, документом підтверджуючим такий перехід, є накладна.

Пунктом 9.1. договору встановлено, що оплата здійснюється Відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача в національній валюті України.

Згідно пункту 9.3. договору відповідач здійснює оплату за поставлений товар протягом строку, зазначеного в специфікації, від дати отримання оригінала рахунку на оплату і сертифіката якості, якщо інше не передбачене специфікацією.

Пунктом 9.4. договору встановлено, що датою оплати вартості товару вважається дата списання грошових коштів з рахунку відповідача.

Одночасно з датою підписання договору, позивач і відповідач підписали та скріпили печатками специфікацію за № 1 від 22 вересня 2014 року до договору № 52868 від 22.09.2014, якою узгодили наступні умови постачання: поставка на протязі 4 (чотирьох) календарних днів після підписання Специфікації 1; на умовах СРТ м.Краматорськ склад грузоперевізника (в редакції Інкотермс-2010); оплата по факту поставки на протязі 10 (десяти) календарних днів.

Позивач на виконання умов договору здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 63 441 гривня 89 копійок, в тому числі податок на додану вартість 10 573 гривні 64 копійки, що підтверджується: видатковою накладною від 03 жовтня 2014 року за № 330; податковою накладною від 03 жовтня 2014 року за №333; рахунком на оплату від 03 жовтня 2014 року за № 282; довіреністю від 03 жовтня 2014 року за № 1969 (типова форма № М-2); експрес-накладною від 04 жовтня 2014 року за № 3026; експрес-накладною від 04 жовтня 2014 року за №4640.

З метою досудового врегулювання спору щодо сплати вартості поставленого згідно умов договору товару позивач направляв поштовим відправленням відповідачу претензії від 05 листопада 2014 року за № 02/05-14 та від 15 грудня 2014 року за №01/15-14 з вимогою сплатити існуючу заборгованість в розмірі 63 441 гривня 89 копійок, в тому числі податок на додану вартість 10573 гривні 64 копійки.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як встановлено ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Як встановлено частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Зазначена вище стаття кореспондується з положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні істотні умови господарського договору встановлюються статтею 180 Господарського кодексу України, а саме предмет, ціна та строк дії договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем і відповідачем при підписанні договору досягнуто згоди з усіх істотних умов, які необхідні для договорів поставки та повністю виконано вимоги чинного законодавства України.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги, позивач посилається на частину 4 статті 265 Господарського кодексу України, відповідно до якої, умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс".

Однак, Законом України від 05.07.2012 р. N 5060-VI в зазначену статтю внесено зміни та частину 4 викладено в наступній редакції: «Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України».

Тобто, дана норма встановлює право, а не обовязок на застосування міжнародних стандартних правил, норм в умовах договорів.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, посилання Позивача на Указ Президента України від 04 жовтня 1994 року за № 567/94 Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів (із змінами та доповненнями) є безпідставними, оскільки він втратив чинність з 26 травня 2011 року на підставі Указу Президента України «Про визнання такими, що втратили чинність Указів Президента України від 04 жовтня 1994 року за № 567 і від 01 липня 1995 року за № 505».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 63 441 гривня 89 копійок, в тому числі податок на додану вартість 10 573 гривні 64 копійки, що підтверджується: видатковою накладною від 03 жовтня 2014 року за № 330; податковою накладною від 03 жовтня 2014 року за №333; рахунком на оплату від 03 жовтня 2014 року за № 282; довіреністю від 03 жовтня 2014 року за № 1969 (типова форма № М-2); експрес-накладною від 04 жовтня 2014 року за № 3026; експрес-накладною від 04 жовтня 2014 року за №4640.

В матеріалах справи відсутні претензії відповідача до якості товару чи його кількості.

Відповідач не оплатив вартість поставленого позивачем товару на суму 63 441 гривня 89 копійок, в тому числі податок на додану вартість 10573 гривні 64 копійки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з метою досудового врегулювання спору щодо сплати вартості поставленого згідно умов договору товару направляв поштовим відправленням відповідачу претензії від 05 листопада 2014 року за № 02/05-14 та від 15 грудня 2014 року за №01/15-14 з вимогою сплатити існуючу заборгованість в розмірі 63 441 гривня 89 копійок, в тому числі податок на додану вартість 10573 гривні 64 копійки.

Таким чином, позивачем було виконано вимоги пункту 12.2. договору, згідно якого обовязкове досудове врегулювання спорів.

Згідно ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, за умовами яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що договір поставки №52868 від 22 вересня 2014 року не суперечить нормам Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Даний правочин вчинено у формі встановленій законом і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, враховуючи все вищевикладене, господарський суд Рівненської області дійшов вірного висновку, що обставини, на які покликається позивач у даній справі, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору поставки № 52868 від 22 вересня 2014 року. За таких обставин, в позові слід відмовити.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.08.15 р. у справі № 905/797/15 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.