КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р. Справа№ 910/13200/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2-представник;

Від відповідача: не з'явився;

Розглянувши в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015

у справі № 910/13200/14 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансмарі"

про стягнення 533 590,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" 533590,00 грн., з яких: 206991,00 грн. пені, 100531,00 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 33027,00 грн. 3% річних та 193041,00 грн. інфляційних втрат за неналежне виконання умов договорів позики від 19.07.2002, від 09.08.2002, від 04.10.2002, від 07.10.2002.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем рішень господарського суду міста Києва від 15.10.2012 у справі № 05-5-7/1716-48/391-2012 та від 10.02.2014 у справі № 05-5-49/6217, якими встановлено порушення відповідачем умов договорів позики від 19.07.2002, від 09.08.2002, від 04.10.2002, від 07.10.2002 та стягнуто заборгованість за цими договорами. ТОВ „Трансмарі" вказані рішення не виконало, а тому позивач просив стягнути з відповідача пеню, відсотки, 3 % річних та інфляційну складову боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі №910/13200/14 позов задоволено частково та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансмарі" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 100531,00 грн. - відсотків за користування чужими грошовими коштами, 33 027,00 грн. - 3% річних, інфляційну складову боргу у сумі 193 041,00 грн., в іншій частині позову відмовлено. Крім цього, присуджено до стягнення з відповідача на користь Держаного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 531,98 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі №910/13200/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 скасовано в частині відмови у стягненні 206991,00 грн. пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 206 991,00 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 та прийняти нове рішення по справі, яким стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 206 991,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у справі № 910/13200/14 було передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 08.10.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.10.2015, розгляд справи було відкладено у зв'язку із неявкою уповноважених представників позивача та відповідача на 27.10.2015.

12.10.2015, через відділ документального забезпечення суду, від представника позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в зв'язку з чим, просить доручити проведення судового засідання, Приморському районному суду міста Маріуполя.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 було задоволено клопотання позивача та призначено розгляд справи відповідно до положень статті 74-1 ГПК України в режимі відеоконференції.

В судове засідання 27.10.2015, в режимі відео конференції Приморського районного суда міста Маріуполя Донецької області, з'явився позивач.

Представники відповідача в судове засідання в режимі відеоконференції Київського апеляційного господарського суду не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник відповідача повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника відповідача.

Позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015.

Проти розгляду справи у відсутності представника відповідача не заперечував.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.07.2002 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позикодавець) та ТОВ „Трансмарі" (позичальник) було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник позичив у позикодавця 28 408,00 грн. (п.1), зазначену суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 19.01.2003, таким чином: 1 060,00 грн. кожний місяць, а залишок суми в останній день, тобто 19.01.2003 (п.2).

19.11.2003 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, згідно п.п. 1, 2, 3 якої сторони погодили внести зміни договір від 19.07.2002, а саме: 1. Позичальник позичив у позикодавця суму 28355,00 грн., еквівалентну 5320,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 19.11.2003, 2. Зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 19.05.2004, 3. Сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у розмірі 0,5% від суми договору за кожний день прострочки.

09.08.2002 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позикодавець) та ТОВ „Трансмарі" (позичальник) було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник позичив у позикодавця 23320,00 грн. (п.1), зазначену суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 09.10.2002, таким чином: 1060,00 грн. кожний місяць, а залишок суми в останній день, тобто 09.10.2002 (п.2).

19.11.2003 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору від 09.08.2002 згідно п.п. 1, 2, 3 якої сторони погодили внести наступні зміни: 1. Позичальник позичив у позикодавця суму 28355,00 грн., еквівалентну 5320,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 19.11.2003, 2. Зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 19.05.2004, 3. Сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у розмірі 0,5% від суми договору за кожний день прострочки.

04.10.2002 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позикодавець) та ТОВ „Трансмарі" (позичальник) було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник позичив у позикодавця 25070,00 грн. (п.1), зазначену суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 04.01.2003, таким чином: 1090,00 грн. в листопаді 2001, 1090,00 грн. в грудні 2001 та останні до 04.01.2003.

19.11.2003 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору від 04.10.2002 згідно п.п. 1, 2, 3 якої сторони погодили внести наступні зміни: 1. Позичальник позичив у позикодавця суму 28355,00 грн., еквівалентну 5320,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 19.11.2003р., 2. Зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 19.05.2004, 3. Сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у розмірі 0,5% від суми договору за кожний день прострочки.

Оскільки відповідач суми позик у встановлені цими договорами та додатковими угодами строки не повернув, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі № 05-5-49/6217 було стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості по цим договорам.

07.10.2002 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позикодавець) та ТОВ „Трансмарі" (позичальник) було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник позичив у позикодавця 25070,00 грн. (п.1), позичальник зобов'язується повернути цю суму готівкою в строк до 07.01.2003, таким чином: 1090,00 грн. в листопаді 2002, 1090,00 грн. -у грудні 2002 та останні до 07.01.2003 (п.2).

19.11.2003 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору від 07.10.2002, згідно п.п. 1, 2, 3 якої сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору: 1. Позичальник позичив у позикодавця суму 28 355,00 грн., еквівалентну 5320,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 19.11.2003, 2. Зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 19.05.2004, 3. Сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у сумі 100 грн. за кожний день прострочки.

Оскільки відповідач суму позики у встановлений цим договором та додатковою угодою строк не повернув, рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2012 у справі № 05-5-7/1716-48/391-2012 було стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості по цьому договору.

У відповідності до положень ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Даний господарський спір вже був предметом розгляду у судах , а саме рішенням господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/13200/14, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 - позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 100 531,00 грн.- відсотків за користування чужими грошовими коштами, 33 027,00 грн.- 3% річних, 193 041,00 грн.-інфляції, 6 531,98 грн.- судового збору у решті позовних вимог відмовлено.

Натомість постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2015 рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 у справі № 910/13200/14 було скасовано в частині відмови в стягненні 206 991,00 грн.-пені, а справу № 910/13200/14 в цій частині передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України, звернув увагу судів попередніх інстанцій на те, що ними не було витребувано у позивача уточнені розрахунки пені із зазначенням конкретного періоду її нарахування, з'ясування чи погоджено сторонами нарахування пені у вказаних договорах позики (додаткових угодах) і у якому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

В частині 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України зазначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Положеннями укладених між сторонами договорів та додаткових угод до них сторонами погоджено, що сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у розмірі 0,5% від суми договору за кожний день прострочки, а згідно договору від 07.10.2002 сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у сумі 100 грн. за кожний день прострочки.

Умовами договорів від 19.07.2002, від 09.08.2002, від 04.10.2002 від 07.10.2002 та додатковими угодами до них визначено строк виконання відповідачем свого зобов'язання по поверненню позик до 19.05.2004, тобто прострочка відповідача має місце з 20.05.2004.

Згідно з ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що до штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховуються штрафні санкції і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач визначив періоди нарахування пені, а саме: за договорами позики від 19.07.2002, від 09.08.2002 та від 04.10.2002 з додатковими угодами до них - з 13.11.2011 по 12.11.2012, а по договору від 07.10.2002 з додатковою угодою до нього - з 28.02.2011 по 29.02.2012.

В судовому засіданні на уточнююче запитання суду стосовно періоду за який позивач просив суд першої інстанції нарахувати пеню, останній послався саме на цей розрахук який знаходиться в матеріалах справи.(а.с. 154)

Всього позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 206 991,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні, заявленої позивачем до стягнення суми пені, яка нарахована ним після спливу шестимісячного строку з дня, наступного за останнім днем, у який відповідні зобов'язання мали бути виконані.

Стосовно зазначеного в апеляційній скарзі періоду, за який стягується пеня а саме з 20.05.2004, та прохання апелянта суд апеляційної інстанції стягнути пеню за строк з 20.05.2004 по 20.05.2005 за один рік (365 днів), колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 3 статті 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зазначені вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому враховуючи межі перегляду апеляційною інстанцією, ці вимоги не можуть бути розглянуті.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/13200/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13200/14 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко