донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.10.2015р. справа №905/1715/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівПопков Д.О. Бойченко К.І., Татенко В.М.
при секретарі судового засідання Акімовій К.К.
за участю представників сторін:
від позивача: Орлов Ю.І. (за довіреністю від 24.07.2015р.), Голуб І.М. (за довіреністю від 01.06.2015р.);
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м.Добропілля Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від11.09.2015р.
по справі№905/1715/15 (суддя Гринько С.Ю.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія», м.Харків
до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м.Добропілля Донецької області
простягнення 10213,00грн.
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія», м.Харків (Позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м. Добропілля Донецької області (Відповідач) про стягнення 10213,00грн., з яких: 6081,90грн. - основного боргу, 304,10грн. - пені, 1827,00грн. - вартість фактично понесених судових витрат, 2000,00грн. - витрат, пов'язані з юридичним супроводжуванням судового процесу.

В ході розгляду справи Позивач своєю заявою про уточнення ціни позовних вимог (а.с.49) зменшив їх розмір, остаточно вимагаючи стягнення 8213,00грн., з яких: 6081,90грн. - основного боргу, 304,10грн. - пені, 1827,00грн. - вартість фактично понесених судових витрат.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.09.2015р. по справі №905/1715/15 позовні вимоги були задоволені частково - стягнуто з Товариства з додатковю відповідальністю «Шахта Білозерська» заборгованість в сумі 6081,90грн., пеню в сумі 38,35грн., судові витрати в сумі 1827,00грн., у задоволені решти вимог щодо пені відмовлено. Відносно компенсації витрат, пов'язаних з юридичним супроводженням судового процесу в сумі 2000грн. місцевим судом в мотивувальній частині вказано про припинення провадження за цією вимогою на підставі п.4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення місцевого господарського суду було вмотивовано доведеністю матеріалами справи факту несплати вартості отриманого товару Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» за договором поставки № 258ШБ від 14.01.2014р., та необхідності здійснення обліку моменту прострочення його оплати з дати пред'явлення претензії №17/06-03 від 17.06.2015р. в порядку ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

Товариство з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 11.09.2015р. у справі №905/1715/15 та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції Скаржник зазначає на недоведеність Позивачем факту передачі йому рахунку-фактури, який відповідно до умов договору є підставою для оплати поставленої продукції, що, в свою чергу, унеможливлює порушення Відповідачем грошового зобов'язання, а також - на неможливість визначення дати поставки відповідної продукції, оскільки у видатковій накладній відсутня дата, вказана представником Покупця, що також свідчить про те, що строк оплати продукції з боку Відповідача ще не настав.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О., Бойченко К.І., Татенко В.М.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.10.2015р. порушено апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 27.10.2015р. о 11.50год.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника у судове засідання 27.10.2015р. попри вжиті заходи з належного повідомлення без пояснення причин не з'явився, однак його відсутність, з огляду на доведення до відома суду позиції безпосередньо в апеляційній скарзі, достатність наявних у справі матеріалів та не визнання явки обов'язковою, за висновком судової колегії не може вважатися достатньою підставою для відкладання розгляду справи.

Представники Відповідачів у судовому засіданні проти вимог і доводів апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених письмово (а.с.а.с.70-74)

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 14.01.2014р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія» (Постачальник) був укладений договір поставки №258-ШБ (а.с.а.с.14-29), відповідно до п.1.1 якого Постачальник зобов'язується поставити у власність Покупця продукцію і/або обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, в строки та по ціні, визначеною сторонами в договорі та в специфікації.

Специфікацією від 04.06.2014р.(а.с.31) до договору поставки №258-ШБ, сторони визначили предмет поставки - костиль путьовий 14х14х30 кількістю 0,380т. на загальною вартістю 6081,90грн.

Положеннями п. 2.2. договору сторони узгодили застосування Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. №П-6 (далі - Інструкція П-6) та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966р. №П-7 (далі - Інструкція П-7).

В п.4.3 договору сторони встановили, що Постачальник зобов'язаний надати Покупцю рахунок, податкову накладну, видаткову накладну, відповідні товаросупровідні накладні, сертифікат якості заводу-виробника і/або паспорт, сертифікат відповідності (якщо продукція підлягає обов'язковій сертифікації), дозвіл Держгірпромнагляду (в разі необхідності отримання), інструкцію по експлуатації (в разі, якщо це передбачено), технічну документацію, яка передбачена п.2.4 Договору. Зазначені документи (окрім податкових накладних) Постачальник зобов'язується надати Покупцю разом з поставленою продукцією, також Постачальник зобов'язується надати оформлену податкову накладну не пізніше трьох календарних днів з дати поставки або здійснення сплати.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що у разі поставки продукції без товаросупроводжувальних документів, що призведе до неможливості здійснити приймання продукції за кількістю, якістю, асортименту, комплектності, Покупець має право відмовитися від приймання продукції, повернення якої у такому випадку здійснюється в порядку п.2.5. договору.

Датою постави товару п. 4.7. договору визначає дату, вказану представником Покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих Постачальником. Зокрема, у разі поставки автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на видатковій накладній.

Відповідно до п.5.4 договору поставки розрахунки за поставлену продукцію здійснюється Покупцем шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом п'яти робочих днів з шістдесятого календарного дня з дати поставки продукції, на підставі отриманого рахунку та при умові надання Постачальником документів, передбачених договором, а датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.

Згідно з п.6.8 договору поставки у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, Покупець, за письмовою вимогою Постачальника, сплачує неустойку у вигляді пені, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати, проте не більше 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Строк дії договору, відповідно до п.8.1, був встановлений з 01.01.2014р. по 01.01.2015р. включно.

З матеріалів справи вбачається, що Постачальником, на виконання вимог договору поставки, була надана видаткова накладна №548 від 17.07.2014р. на суму 6081,9грн. (а.с.32), підписана представником Відповідача без жодних застережень.

У зв'язку із несплатою отриманого товару 07.08.2015р. Позивачем була складена претензія до Відповідача за вих.№17/06-03 від 17.06.2015р. на суму 6386,00грн. (а.с.а.с33-37), додатково нарахувавши на суму вартості товару пеню в розмірі 304,1грн., що була надіслана Відповідачеві одночасно із копією позовної заяви 07.08.2015р. (а.с.а.с.36,37).

За таких обставин місцевим судом було прийнято переглядуване рішення, за змістом якого заяву про уточнення позовних вимог від 11.09.2015р. (а.с.49), якою Позивач зменшив розмір заявлених до стягнення коштів на 2000грн. витрат, пов'язаних із супроводженням судового процесу, було кваліфіковано як заяву про відмову від відповідної позовної вимоги.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України укладений між сторонами договір поставки №258-ШБ від 14.01.2014р. є належною підставою для виникнення у сторін кореспондуючих прав і обов'язків.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), в свою чергу, згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.

Як встановлено ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, ст.655, ч.1ст.691 Цивільного кодексу України, Покупець зобов'язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу. Означений обов'язок ч.1 ст.712 цього Кодексу безпосередньо закріплений і для договору поставки.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між Позивачем та Відповідачем договір поставки є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань з оплати товару, визначених його умовами, право на отримання коштів за якими є належним об'єктом судового захисту у розумінні ст.1 Господарського процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, Відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язку зі сплати у відповідності до п.5.4. договору товару, поставленого товару згідно п.4.7. цього договору.

Виходячи зі змісту доводів Скаржника, останній вважає, що визначений вказаним пунктом договору моменту оплати не настав, що і унеможливлює виникнення прострочення в оплаті, через ненадання рахунку на оплату та невизначеність дати постави у розумінні п.4.7. договору. В свою чергу, місцевий суд, погодившись із аргументом щодо не доведення факту вручення Постачальником рахунку та неможливість у зв'язку із цим визначення моменту оплати в порядку п.5.4. договору, дійшов висновку про визначення моменту оплати в порядку ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

Апеляційний суд зазначає про безпідставність застосування місцевим судом норми ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України до вказаних правовідносин, оскільки момент виконання обов'язку з оплати чітко визначений умовами договору, що у світлі ч.1 ст.530 та ч.1 ст.692 цього Кодексу унеможливлює його встановлення шляхом відліку 7-ми денного строку з моменту висування вимоги.

Більш того, враховуючи, що:

- по-перше, згідно п.4.3 договору поставки визначені товаросупровідні документи (у тому числі - рахунок) Постачальником передаються в момент поставки товару, а їх відсутність, відповідно до п.4.4 цього договору, зумовлює виникнення у Покупця права відмовитись від приймання товару, докази реалізації якого в матеріалах справи відсутні;

- по-друге, за змістом п.12 Інструкції П-6, застосування якої сторони узгодили в п. 2.2. договору, приймання продукції за кількістю здійснюється за транспортними та супровідними документами, серед яких вказаний і рахунок-фактура. У випадку відсутності таких документів або деяких із них складається акт про фактичну наявність продукції з вказівкою на відсутні документи, що не було враховано місцевим судом. Слід наголосити, що до матеріалів справи Відповідачем всупереч ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано акту, який би належним чином підтверджував відсутність рахунку-фактури на момент отримання товару Покупцем, апеляційний суд вважає доводи Скаржника та місцевого суду відносно недоведеності вручення Покупцеві рахунку Постачальником такими, що не ґрунтуються на наявних у справі матеріалах в контексті положень договору та чинного законодавства, що підлягало застосуванню.

Твердження Відповідача про невизначеність моменту поставки у розумінні п.4.7. договору, необхідного для відліку строку, після спливу якого згідно п.5.4. може бути визначений момент прострочення, апеляційним судом відхиляються як юридично неспроможні.

Так, згідно з п.4.7 договору дата поставки визначається датою, вказаною представником Покупця на видатковій накладній. Наявна видаткова накладна №548, яка міститься в матеріалах справи, датується 17.07.2014р. та підписана представником Покупця без зазначення іншої дати та будь-яких зауважень, що свідчить про те, що поставка та момент відліку 60-ти денного строку розпочалися саме з 17.07.2014р. Доводи Скаржника про те, що він отримав без будь-яких заперечень продукцію іншою датою, ніж зазначено в накладній, оскільки представником Покупця таку дату, яка має значення для належного виконання договору, не вказано, суперечать встановленій ч.5 ст.12 Цивільного кодексу України презумпції добросовісності та розумності поведінки, яка (презумпція) будь-якими доказами у цій справі не спростована.

Зважаючи на викладене, за підрахунками апеляційного суду останнім днем належного виконання грошових зобов'язань за змістом п.5.4. договору є 22.09.2014р. (60 календарних днів з 17.07.2014р. + 5 робочих днів для оплати). Між тим, доказів вчинення оплати або припинення відповідного грошового зобов'язання будь яким іншим способом Відповідачем не представлено, зважаючи на що з 23.09.2014р. має місце порушення грошового зобов'язання у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, а сам Покупець вважається таким, що прострочив його виконання за визначенням ч.1 ст.612 цього Кодексу.

Як встановлено ст.ст.611, 625 Цивільного кодексу України, враховуючи викладену в п.6.8. договору домовленість про застосування пені, наслідком такого прострочення з боку Відповідача є його обов'язок сплати на вимогу Позивача заборгованість та пеню, період нарахування якої згідно ч.2 ст.232 Господарського процесуального кодексу України не може виходити за межі 23.03.2015р.

За таких обставин, вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 6081,9грн. задоволені місцевим судом цілком обґрунтовано, але з підстав, які наведені в цій постанові, тоді як вимоги про стягнення пені мають бути задоволені повністю - в сумі 304,10грн., що цілком узгоджується з вимогами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» та встановленого сторонами обмеження на рівні 5% від вартості своєчасно несплаченого товару, замість стягнутої судом першої інстанції - 38,35грн., обрахованої через неправильне визначення моменту прострочення.

Крім того, апеляційний суду звертає увагу, що викладені у позові вимоги про стягнення 2000грн. витрат, пов'язаних із юридичним супроводженням судового процесу, не є позовними вимогою у розумінні способів судового захисту (відновлення) порушених прав, встановлених ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України, а можуть розглядатися виключно в контексті судових витрат у розумінні ст.44 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, місцевий господарський суд у своїй мотивувальній частині необґрунтовано вказав на застосування п.4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України відносно стягнення цієї суми, тим більше, що матеріали справи взагалі не містять заяви про відмову від позовних вимог, а наявна в матеріалах справи заява про їх уточнення лише зменшує загальний розмір стягуваних коштів

Відтак, наступний абзац мотивувальної частини рішення суду першої інстанції:

«Оскільки позивач відмовився від позову в частині стягнення 2000,00грн. витрат, пов'язаних з юридичним супроводженням, господарський суд приймає цю відмову, так як вона не зачіпає інтересів інших сторін, а тому на підставі п.4 ст.80 ГПК України, припиняє провадження в цій частині позову.»

підлягає виключенню.

Таким чином, з огляду на допущені місцевим судом порушення при визначені належних до стягнення сум, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність скасування переглядуваного рішення в частині безпідставного відхилення заявлених вимог щодо пені із прийняттям нового - про задоволення таких вимог у повному обсягу.

Між тим, оскільки вимоги апеляційної скарги про повне скасування рішення і прийняття нового про відмову у задоволені позовних вимог є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, витрати Скаржника за подання такої скарги згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м. Добропілля Донецької області на рішення Господарського суду Донецької області від 11.09.2015р. у справі №905/1715/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області 11.09.2015р. по справі №905/1715/15 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за договором поставки №258-ШБ від 14.01.2014р. в сумі 265,75грн.

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія», м. Харків до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м. Добропілля Донецької област про стягнення пені в сумі 265,75грн.

4. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Донецької області 11.09.2015р. у справі №905/1715/15 в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія», м. Харків до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», м. Добропілля Донецької області про стягнення заборгованості за фактично поставлений товар в сумі 6081,9грн. та пені в розмірі 304,1грн. задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (85014, Донецька область, м. Добропілля, вул. Будівельна, б.17) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія» (61128, м. Харків, пр.. 50-річчя СРСР, б.149, оф.319) заборгованість за фактично поставлений товар в сумі 6081,9грн., пеню в розмірі 304,1грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1827грн.»

5. Доручити Господарського суду Донецької області видати відповідний наказ про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2015р., оформивши його у відповідності до приписів ст.18 Закону України "Про виконавче провадження".

6. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: К. І. Бойченко

В.М. Татенко

Надруковано 5 прим.: Позивачу-1; Відповідачу-2; У справу-3; ДАГС-4; ГСДО-5