ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.09.2015 Справа № 905/975/15

Господарський суд Донецької області, у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ"
доПублічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"
простягнення 188137,27грн.
Представники сторін: від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю; від відповідача: не з'явився,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" до Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" про стягнення суми заборгованості у розмірі 188137,27грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови в частині своєчасної та повної оплати вартості переданого відповідачу товару, у звязку з чим заборгованість відповідача становить 188137,27грн.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: видаткових накладних №РН-0000291, РН-0000320, РН-0000477, РН-0000642, РН-0000932, РН-0001109, РН-001545, РН-000114, РН-000334, РН-000470, РН-001995; акту звірки за період з 01.01.2009 по 13.07.20015; вимоги разом з доказами її надіслання.

Відповідач заперечує проти позову у звязку з недоведеністю вимог позивача, оскільки ним у позовній заяві не зазначено на підставі якого договору та специфікацій поставлявся товар.

В процесі розгляду справи позивач та відповідач надавали свої пояснення та додаткові документи. Зокрема, позивачем надані рахунки- фактури, видаткові накладні та податкові накладні, які зазначені в акті звірки за період з 01.01.2009 по 13.07.20015. Відповідно до письмових пояснень позивача, даний спір виник у звязку з не оплатою відповідачем отриманого товару по вказаним у позовній заяві накладним. Посилання відповідача на письмові договори укладені між позивачем та відповідачем є безпідставним, оскільки останні не стосуються предмету спору, так як між позивачем та відповідачем був укладений договір №15/331, строк дії якого закінчився у 2009 році, також позивачем надсилався відповідачу проект договору №15/1419, якій відповідач підписаний з його боку не повернув на адресу позивача, окрім того між позивачем та відповідачем підписаний договір №15/5599, який сторонами виконаний у повному обсязі. Отже поставка товару у 2012 та 2013 роках здійснювалась на підставі усних домовленостей. Відповідач в свою чергу посилається, на те, що спірна поставка відбувалась на виконання договору №15/331, оскільки така підстава визначена відповідачем у довіреностях на отримання товаро-матеріальних цінностей.

На підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях 10.09.2015 та 28.09.2015 оголошувалась перерва до 29.09.2015.

Представники позивача та відповідача клопотань щодо фіксації судового процесу не заявляли, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши його пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно досягнутих між позивачем та відповідачем домовленостей з приводу поставки товару, Товариством з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (позивач, постачальник) належним чином оформлені та виставлені Публічному акціонерному товариству «Енергомашспецсталь» (відповідач, покупець) рахунки на оплату №СФ-0000271від 13.03.2012, №СФ-0000271, №СФ-0000438 від 18.04.2012, №СФ-000610 від 23.05.2012, №СФ-0000630 від 28.05.2012, №СФ-00960 від 09.08.2012, №СФ-01477 від 03.12.2012, №СФ-000062 від 21.01.2013, №СФ-000298 від 06.03.2013, №СФ-000410 від 28.03.2013, №СФ-010637 від 05.12.2013.

На виконання заявки Товариством з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент», поставлено відповідачу товар на загальну суму 214017,54 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-0000291, РН-0000320, РН-0000477, РН-0000642, РН-0000932, РН-0001109, РН-001545, РН-000114, РН-000334, РН-000470, РН-001995, копії яких містяться в матеріалах справи.

З видаткових накладних вбачається, що вони підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять всі необхідні відомості про товар (найменування товару, кількість, ціна та загальна вартість), а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками такі накладні є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Поставлений згідно вищевикладених видаткових накладних товар з боку відповідача прийнято уповноваженими особами, що підтверджується довіреностями на отримання цінностей, та підписом уповноважених осіб на накладних. Судом враховано, що у довіреностях на отримання товару відповідачем зазначено, що особу уповноважено отримати товар на підставі договору №15/331.

Сторонами до матеріалів справи додано копії договору №15/331, підписаного між позивачем та відповідачем на поставку позивачем відповідачу товару. Як вбачається з умов договору №15/331, останній укладений строком до 31.12.2009 року (п. 10.2 договору), умови про автоматичне його продовження сторонами не погоджувались. За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про те, що поставка товару по вищевказаним накладним відбувалась не на виконання договору №15/331.

Позивачем також до матеріалів справи надані рахунки фактури, видаткові накладні та податкові накладні зазначені в акті звірки, з яких вбачається, що вони виписані на підставі договору №15/331, договору №15/1419, та договору №15/5599. Згідно пояснень позивача договір №15/1419 не підписаний обома сторонами, договір №15/5599 виконаний сторонами у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що поставка товару по спірним накладним відбулась не на виконання договорів №15/331, №15/1419, №15/5599, інших підстав не зазначено, і сторонами не повідомлено. Отже, поставка товару здійснювалась за усною домовленістю між сторонами, тому посилання відповідача на не настання строку платежу, оскільки позивачем не виконані умови п. 4.1 договору №15/331, судом відхиляються.

Відповідачем жодних заперечень щодо отримання товару від позивача на підставі видаткових накладних, не надано.

Проте, як зазначає позивач, відповідач повної оплати за отриманий за накладними №РН-0000291, РН-0000320, РН-0000477, РН-0000642, РН-0000932, РН-0001109, РН-001545, РН-000114, РН-000334, РН-000470, РН-001995, товар не здійснив.

Відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 статті 180 Господарського кодексу визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідно до ч.1 ст.644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття.

Вчинення відповідного правочину підтверджується рахунками на оплату та видатковими накладними, в яких передбачені умови про предмет, кількість та вартість товару.

Здійснення відповідачем замовлення на поставку, поставка товару позивачем, виставлення позивачем рахунків на оплату та прийняття його відповідачем товару свідчить про укладення між сторонами угоди, яка за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Таким чином, сторонами у спрощений спосіб укладена угода щодо поставки товару, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а саме: позивач поставляє відповідачу конкретний товар, а останній приймає його та оплачує, тому ця угода (домовленість) породжує для сторін права та обовязки та підлягає належному виконанню сторонами.

Господарським судом встановлено, що позивачем на підставі видаткових накладних поставлений, а відповідачем без будь-яких заперечень та зауважень отриманий товар вартістю 214017,54 грн.. Отже, обовязок позивача вважається виконаним у відповідності до норм статті 664 Цивільного кодексу України.

Проте, зазначений товар відповідачем в повному обсязі не оплачений, у звязку з чим заборгованість відповідача складає 188137,27 грн.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як роз'яснено у п.п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що - якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що сторонами строки оплати отриманого товару не погоджені.

В матеріалах справи наявна копія листа позивача №861/28-15 від 15.07.2015, в якій позивач просив відповідача в семиденний строк з дня отримання даної вимоги перерахувати кошти за отриманий товар в сумі 188137,27 грн. Вказаний лист з вимогою направлений відповідачу 16.07.2015, що підтверджується копіями фіскального чеку Укрпошти та опису вкладення до цінного листа адресу відповідача, які містяться в матеріалах справи.

Проте, зазначена вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Неотримання відповідачем вимоги про сплату боргу не дає підстав вважати вимогу не предявленою.

Під час судового розгляду справи, відповідач доказів сплати повної суми заборгованості суду не надав, наявність заборгованості не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення коштів у розмірі 188137,27 грн. є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене і враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані, документально доведені і відповідачем не спростовані, вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м.Краматорськ; ; з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" (02218, м.Київ, вул.М.Кибальчича, б.29-А, оф.3; , 69034, м.Запоріжжя, вул.Цимлянська, б.29-А) суму основного боргу у розмірі 188137 (сто вісімдесят вісім тисяч сто тридцять сім) грн. 27 коп., судовий збір у розмірі 3762 (три тисячі сімсот шістдесят дві) грн. 75 коп.

3. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення повного рішення 02.10.2015.